385 
Erophila-småarter från stadens omgifningar. Det närmaste målet för 
undersökningen var att konstatera, om de i naturen förekommande ele- 
mentararterna stode i något genetiskt sammanhang med hvarandra eller 
ej. Till att börja med fann förf. att de arter, som utvalts för undersök- 
ningen, icke kunde identifieras med några förut beskrifna Erophila-små- 
arter; förf. betecknade dem först med olika nummer, hvilka emellertid 
sedan ersattes med provisoriska namn i och för publiceringen. Enligt 
hvad i det följande visas, är det emellertid ej förf:s afsikt att i floristiskt 
hänseende öka Erophila-arternas antal. Vid odlingen visade sig de ut- 
valda småarterna vara fullt konstanta i 4 generationer, förutsatt att de 
odlades under samma yttre förhållanden. Visserligen kunna olika modi- 
fikationer uppträda, beroende på växlande ljus- och fuktighetsförhållan- 
den, men dylika biologiska former utöfva ej något inflytande på upp- 
komsten af nya småarter. Ej heller kunna smärre bildningsafvikelser 
och abnormiteter vara af någon betydelse för artbildningen. Förf. ger 
för öfrigt en omsorgsfull och noggrann beskrifning af de 9 uttagna små- 
arterna, omtalar de försiktighetsmått, som vidtagits vid odlingen 0. s. vV., 
men då dessa detaljer äro af mindre allmänt intresse förbigår jag 
detta, för att i korthet omtala de resultat förf. kommit till vid sina kors- 
ningsexperiment. 
I naturen fortplantar sig Erophila hufvudsakligen genom själfbefrukt- 
ning. Autogami är således regel, men korsbefruktning får dock ej anses 
utesluten. Den till soliga förmiddagar inskränkta blomningstiden, äfven- 
som de svagt proterandriska blommorna med sina florala nektarier tyda 
på en viss tillpassning för insektsbesök. De vid experimenten använda 
småarterna voro alla af normal fertilitet och utprägladt autogama. Vid 
den artificiella korsbefruktningen gåfvo också endast en del af de för- 
sökta kombinationerna lyckligt resultat. Under åren 1908 och 1909 er- 
höllos sålunda af 11 olika kombinationer 1354 bastarder i första genera- 
tionen (F,). Dessa voro i hvar stam för sig monomorfa, i det närmaste 
intermediära i jämförelse med föräldrarna, men något metroklina, d. v. s. 
mera lik modern än fadern. Blott med afseende på fertiliteten visade 
de olikheter sinsemellan, så att några hybrider voro fullständigt sterila, 
andra i det närmaste ofruktbara, andra åter nästan normalt fertila. År 1910 
erhölls andra bastardgenerationen (F,)) af en del försökta kombinationer. 
I rak motsats till föregående generation uppvisade F, den allra största 
mångformighet; bland de öfver 100 bastarderna af E. cochleata X radians 
fanns i F, ingen enda individ, som fullständigt öfverensstämde med en 
annan. Alla voro sinsemellan olika och differerade med afseende på 
alla undersökta egenskaper. Angående fertiliteten är det anmärknings- 
värdt, att en del bastardplantor voro mera fertila än föräldrarna i F,, 
en del mindre och en del slutligen fullständigt sterila. Dessa senare 
voro just de mest »extravaganta» typerna, hvilka starkt afveko från de 
ursprungliga stamföräldrarna. De former däremot, som minst skilde sig 
från utgångsarterna, voro också fertila och kunde undersökas i tredje 
bastardgenerationen (F,). Denna uppvisade det märkvärdiga förhållandet, 
att alla erhållna plantor öfverensstämde med föräldrarna i F3. De vi- 
sade sig dessutom i F, fullt fertila och likartade i hvar stam för sig; 
Svensk Botanisk Tidskrift 1913. 26 
