2 ANDR. M. HANSEN. | M.-N. KI. 
heide — 8—g m. paa Torskeboen mellem Lynger og Tvedestrandsfjorden 
angir det nivaa landet sank til mens bræranden holdt sig i linjen her. 
Længere mot sydvest følger derfor heller ikke de smale langstrakte ra-tanger. 
Allerede Maalen og den banke som denne »mal-ø«, strandstens-ø, heiner 
sig fra, ser ut som en bueformet endemoræne. Den fremrykkende epi-bræ 
har her i Ø. Agder heller ikke truffet paa synderlig meget av marine ler- 
lag. Istedetfor det typiske, den opstuvede ra-lervold med ra-gruset 
fremover — med temmelig retlinjet løp bestemt av havets virkning paa 
brærand og brærand-avsætninger — vil vi herefter møte almindelige supra- 
marine rand-moræner og deres avsætninger. Dermed er ogsaa givet at 
topografien mere ubetinget vil bestemme bræstrømmene, og brævands- 
avsætningerne vil oftest samle sig i dalførerne og følge disse langt frem- 
over fra bræranden eller daljøkel-enderne som va//ey train fra randmoræ- 
nens zibergangskegel. For at faa tilstrækkelig karakteristiske norske navn 
vil jeg oversætte disse tekniske ord direkte med da/-s/æp og overgangs- 
kegle — den svenske oversættelse »dalfyllning« (H. MunTHE) synes mig for 
ubestemt, og den knytter ikke som ønskelig dannelsen tydelig sammen 
med dens ophav, brærandmorænen. Mens s/æpet fra det typiske ra falder 
jevnt utover i stor vidde som sandir — navnlig foran det submarine — 
vil det efter at bræranden er kommet op paa land og paa stadig mere 
kraftig modelleret grund, bli samlet i dalene til da!-slæp. Bare av og til vil 
vi finde, at de overladede subglaciale strømmer har avsat saa meget elvegrus 
foran bræranden at de har bygget op rand-terrasser. Disse optrær under- 
tiden i fri situasjon med en av de uavlatelig vekslende elveløp jevnt op- 
bygget flate med bratt avslutning utad, som noksaa skuffende minder om 
terrasser bygget op til en vandflate. Brævandet som bryter frem langs 
randen, avsætter, straks det blir fri for det hydrauliske tryk under bræen, 
alt det materiale det ikke magter at fragte videre. De overladede bræelve 
graver sig ikke ned til dal, selv hvor der kommer bratt fald utenfor, men 
avsætter, fylder sin egen seng og maa uavlatelig skifte bortover den ter- 
rasseflate som bygges op, som man kjender det fra Islands sandir. Lig- 
nende er forholdet i dalene, dal-slæpet bygges op over ældre dalfylding 
til jevn terrasseheide. Efter at bræen er svundet og dalbundens fald ofte 
samtidig blir stærkere, vil de postglaciale elver ikke mere avsætte, men 
erodere. Og ‘rester av det glaciale dal-slæp vil bli staaende igjen med 
bratte mæler og jevne flater, som /errasser. 
Det er ikke tvil om at mange rand-terrasser og dal-sleep er blit for- 
vekslet med marine trin, som de kan ligne saa svært, og jeg har derfor 
fundet grund til at gi en mere generel fremstilling som indledning, fer 
ra-linjen skal følges over Sørlandet. Det er disse dalslep med sand og 
—— VUE VS. COUGCOUM CHER AN" 
