1913. No. 2. FRA ISTIDERNE. 3 
grus i forlandet utenfor, hvis grovhet mindre avhænger av avstanden fra 
overgangskeglen end av dalbundens fald, som i Vestagder stadig meter 
os som det ferste maerke efter atpaa-istiden, naar vi fra kysten seker op- 
over dalfererne for at finde ra-linjen, den linje hvor vi meter epi-rand- 
moreenerne selv. 
I de dalforer som rækker op til ra-linjen, vil vi stadig finde et dal. 
slep som i det hele 
tiltar i tykkelse op- 
over fra et par me- - berg 
ter ved kysten til 
kanske et snes nær- 
} kontinent 
mest ra-linjen. Da- Z - -eroderet marint ler 
EN sort Selv hwvor "779 0. 
den postglaciale ero- SGT 
sjon har været stærk, et indtryk av at være godt fyldt. Vi finder stadig de meer- 
ker paa at her er kommet noget atpaa, en ny dannelse over ældre overflate, 
som jeg har skildret i Vest-raet. Dalslæpets terrasseflate gaar flatt like ind til 
dalsiden. Vi har et knekk 1 profülinjen, ikke den jevne kurve hvormed 
dalsiderne gaar over i dalbunden i topografisk modent land. Og vi kan 
stadig se hvordan regelmæssig byggede svære urer dukker under i grus- 
eller sand-flaten, med 
avsætning flatt ind 
mellem selve de 
svære blokker, hvor 
terrasseflaten træffer 
slike. Det hænder 
naturligvis at der 
ogsaa er kommet 
blokker i recent tid 
ovenpaa — der gaar 
jo stenskred av og 
til den dag i dag. Men det er sjelden man behøver at være længe i 
tvil om man har en ældre ur, druknet under senere ny stærk grusavsæt- 
ning, eller en ur bygget frit og normalt ut paa dalbunden. 
Som druknede urer kan man ogsaa, om ikke saa ofte, finde druknede 
erosjonsformer i de gamle »/i-morener«, rester av mega-jeklernes bund- 
moræner opover dalsiderne. Smaabækker fra lien har gravet sig i forhold 
til sin vandføring ofte meget store smaadaler. Og disse avskjæres skarpt 
av epi-dalslæpets terrasseflate. Dælden drukner i den; først ute ved mælen 
mot hovedelven finder man igjen skarpt nyskaaret elveleie. 
