F 
1913. No. 2. FRA ISTIDERNE. 5 
mot den ene dalside, de avbeies av den og sætter saa ind mot den mot- 
satte. Langs den dalside som jekelen ikke presser ind paa, vil der da, 
særlig ved de litet mægtige epiglaciale jakelender, ske liten erosjon, der 
vil kunne optra en »bergschrund«, hvor de kontinentale urer kan bevares 
og endog ekes ved frostsprangningen under atpaa-istiden. Men dette for- 
hold vil man let kunne utrede, naar man ferst er blit opmaerksom paa det. 
Og efter mine iakttakelser paa Serlandet kan jeg derfor blot gjenta hvad 
jeg fandt i Vestfold, at urerne og overflateforvitringen er utmærkede kri- 
terier til at skille bare mega- fra ogsaa epi-glacieret overflate. 
Over store deler av Vestagder falder bergarten, gneis og gammel 
granit, i baenker. Mega-iserosjonen har her virket energisk ved at plukke 
ut kvadre. Man faar derved en trappetrinformet overflate i fast berg som 
dækkes over av li-morænerne hvor disse samtidig kommer til avsætning. 
Et profil aapnet ved et grustak for jernbanen like ovenfor Flekkefjord viser 
hvorledes hele stykker av baenkehoderne rives med og brytes op i mindre 
i bundmoranen. Og vi kan se hvorledes denne ligger som dække over 
trappetrinnene. Et særeget mærke paa kontinentalt modnet, ikke epiglacieret 
overflate har man nu i det, at morænedækket over trappetrinnene av over- 
flatedenudasjonen er flyttet nedover til smaaterrasser paa avsatserne som 
stikker frem i væggene mellem. Hvor som ofte i det nekne bergland selv 
disse smaa striper løsterræng nyttes av jordbruket, blir utglidningen mot- 
arbeidet ved at de utplukkede moræneblokke lægges op som støttemur 
nedenfor, hvorved der ogsaa blir litt kunstig terrassering. Men ihvertfald 
er det karakteristisk for den gamle overflate, denne maate hvorpaa løs- 
terrænget er seget ned paa berget. 
I dalførerne vil man med tilstrækkelig kritik og opøvet eie meget 
hurtig kunne danne sig en sikker mening om man er indenfor eller uten- 
for ra-linjen. Motsætningen mellem det mere modne præg i dalsiderne, 
med den stærkere overflatedenudasjon og de svære urer, og knækket i 
profilvinkelen med det unge dalslæp wfenfor, og de renskrapte dalsider, 
den tyndere dækkede dalbund — navnlig i »bræsøkket«, depressjonen 
efter jøkelenden ved endemorænen, indenfor, er saa godt som overalt 
meget iøinefaldende naar man følger dalføret. Motsætningen er saa typisk, 
at naar man har gaat over heien mellem to dalfører og paa forhaand ikke 
har nogen forestilling om man kommer ned indenfor eller utenfor ra-linjen, 
saa behøver man ikke længe at bli i tvil, naar man kommer nedover lien, 
selv hvor ingen ende-moræne er i sigte. 
Oppe paa heiene selv er det derimot oftest meget vanskelig at kon- 
statere om de har ligget under epi-bræen eller ikke. Den litet mægtige 
atpaa-bræ har oppe paa plataaerne hat mindre energisk bevægelse. De 
