1913. No. 2. FRA ISTIDERNE. II 
linje, der danner et skille saavel i glaciologisk som faunistisk henseende 
og repræsenterer grænsen for en særskilt nedisning, den raglaciale« (1904), 
som han i 1910 ikke finder nogen rimelig grund til ikke at henføre til den 
amerikanske Wisconsin-periode. Han har færdedes meget ved raet ved 
Kristianiafjorden, og hans linje paa Serlandet traeffer ogsaa undertiden ra- 
morzener; andre steder ligger de steder han nævner op til 20 km. utenfor 
dalens ra-moræne, andre steder indenfor (Grovene, Mo--Rafos i Kvinesdal). 
Da hans detaljbeskrivelse ikke er blit trykt, savner vi enhver oplysning efter 
hvilke kriterier han avger at det er netop den moraene som betegner graensen 
for en særskilt nedisning. Som han selv nævner fins der moræneavsæt- 
ninger — og det ikke sjelden — utenfor, som maa skrive sig fra ældre 
avsnit av istiden. Men naar han allerede ved Grimstad forlater de svære 
utbyggede randterrasser i Landvik og nord i Reddalen og felger de 
"gamle og medtatte, flekkevise og haarde stetmoræner utenfor Landvik og 
Reddalsvatn, naar han siden felger veien over Kalvell og Eikeland og 
nævner disse steder som punkter ved ra-linjen, saa kan det bare ske ved 
en forveksling av gamle stet-morzener eller ogsaa rester av ra-morænens 
dalsleep (Eikeland) med endemoræner fra en særskilt bræfremrykning. Det 
eneste brukbare kriterium for ra-linjen nævnes ikke av P. A. Oven. 
Man kan ikke mere noie sig som ved de første tilnærmede forsok paa 
at folge bestemte braerandstadier med at forbinde mere fremtrædende moræner 
med en linje paa kartet — og morænerne paa flere av de av P. A. OYEx 
nævnte steder er ikke engang fremtrædende. Man maa soke punkt for 
punkt at skille ut hvor det er avsætninger foran ytterste randbræ under 
en særskilt nedisning som kommer til som noget morfologisk selvstændig 
og nyt over en aeldre, harmonisk denuderet overflate. 
Ved denne almindelige kritik, som ellers kunde været sparet, opnaar 
jeg at slippe for dal efter dal over Sørlandet at drøfte P. A. Ovens som 
oftest ogsaa meget ubestemte angivelser om ra-moraenens plass !. 
Det er som sammenhængende moræneavsætninger med overgangskegler 
og dalslzp, med erosjon av ældre lag og opbygning av nye, at ra-linjen, græn- 
sen for sidste nedisning, maa felges. Paa de fleste steder ved Vestfold-raet 
hvor jeg vandt litt utover en forelebig rekognoscering, kunde det paavises 
at det var med en litet mægtig brærand — oftest en 50—70 m. — at den 
epiglaciale storbræ byggede raet, og at bræoverflaten steg langsomt i heide 
indover de vestfoldske fot-jokler. Derav følger liketil det som ogsaa iakt- 
takelserne ferte til, at det ikke var med én udelt sammenhængende braerand 
frem til en jevntlepende rand ved raet fra Horten til Skiensfjorden, fra 
1 Jeg har ikke set hans opgaver for kartet til Bergensutstillingen 1898, men selv om man 
der vel maa hat mere præcise opgaver, kan de vel ikke avvike fra hans egne i rorr. 
