1913. No. 2. FRA ISTIDERNE. 13 
heider op til 3o m.), men har ihvertfald ikke kommet over den høie del 
vestenfor (op til 100 m.). Og som nævnt (s. 8) har der tydelig ingen epi- 
bra gaat over Hiseen vestenfor. Utfra Nidelvens lop fra Oiestad har der 
dog kommet et dalslep frem til Helen. Og D. DANIELSEN opfatter forhol- 
dene ved Skarpenes saa, at der har været et braefremstet (N. G. U. 55, 
1894— 1910), og at en sandterrasse under den sidste sænkning er avsat 
utenfor over supramarint denuderet ler. Forholdene synestildels analoge med 
de av ham tidligere (N. Mag. f. Naturv. B. 44, 49, 1906) skildrede ved Geving 
indenfor Lynger. Epi-braetungen, som med sin front gaar frem til raet (ut 
Sandefjorden til Torskeboen og til Hasla—Fjaere), har presset en liten side- 
jekel ut i venstre flanke efter NNO-gaaende dal (Sterdalsvatn og Nidelvens 
utlep). I begge tilfælde fins ogsaa litt heiere op i disse tverdaler skæl- 
banker bevaret, i heiere nivaa end ellers, i grustak (flyttet? Bergendal, 
Rygene). Jeg kunde ikke avse tid til et forsek paa at folge grænsen for 
brætungerne indover fra raet, et arbeide som vil kræve mange sommeres 
arbeide. Her skal bare fremhæves skarpt at under en saa litet mægtig 
brarands fremrykning som maalene viser, vil muligheten for aeldre marine 
lags opbevaring, baade mellem braetungerne og i beskyttet situasjon under 
bræen selv, være der næsten overalt i et stærkt kuperet lænde. Der kræves 
det mest omhyggelige studium for at utrede kvartærhistoriens gang paa 
hvert enkelt sted. Man opnaar intet ved at gaa ut fra at a// indenfor ra- 
linjen maa være yngre end raperioden, eller ved en faunistisk betragtnings- 
maate bare efter strandlinjehøider. 
Vanskeligheterne ved at følge epi-brætungerne ved nunatak- og rand- 
moræner, ved avskrapning av urer o.s. v. er her i Ostagder, i det uvei- 
somme, skogklædte terræng, saa meget større som berget i det hele var 
saa bart. Randmorznerne blir litet fremtrædende. Det er ogsaa tydelig at 
det meste av brævandets subglaciale fremføring ikke skedde efter skurings- 
mærkernes og altsaa bræens egen bevægelsesretning. Denne gaar tvers 
over det dalføre som nu fører Østagders største vasdrag, som samler ned- 
slaget fra de store indsjøer Nisser- og Fyrisvatn. Men det subglaciale 
brævand har ikke undlatt at søke vei ut fra presset efter Nidelvens syd- 
gaaende, dyptskaarne kløft (mest omkring room. ned i plataaheiden). Naar 
bræelven har gaat frem en 30 km. i retning omtrent S 30° V, i en vinkel 
paa 50—60? med skuringsmærkerne lodret paa raet, saa boier den dog 
ikke som Nidelvens sundlep ved Rygene om i næsten motsat retning N 45° ©, 
men har brutt rett frem under bræranden indenfor Grimstad. Dette er 
forklaringen til at vi har fundet de største randterrasser og i det hele den 
kraftigste brærandavsætning paa hele Sørlandet netop omkring Grimstad; 
det var her den største underbrævandsmasse bret frem. Overensstemmende 
