1913. No. 2. FRA ISTIDERNE. I9 
endemorzener utskilles, med bare lavere og finere sand ovenfor det korte 
stykke til Mannflaavatn (180 m. o. h.). Her har vi en braeendesekk med 
smaa og unge moræneavsætninger i dalbunden og med glatte fjeldsider. 
Haugelandsmorænerne maa gi ra-linjen. 
Laudalen selv er et sidedalfere, som kommer ned fra heien fra NV. 
Ved Bakke, under Svinnagel, har vi tydelige randmorzener fra en jokel i 
denne dal. Og følger man veien op gennem den som fortsætter over et 
lavt vandskil (230 m. o. h.) til Konsmo (111 m. o. h.), saa vil vi kunne se 
at denne tværdal maa ha stanset bræranden oppe paa heien. Op mot 
sydsiden ligger morzenemasser tildels med frie kamlinjer utenfor fjeldsiden, 
som bevis for at brærandenm aa har stanset her, ikke har gaat videre tvers- 
over. Denne randmoræne i søndre li av tverdalen gaar over i Audna- 
jøkelens randmoræne med fald fra omkring 250 m. oppe paa heien til 
130 m. nede mot dalbunden for daljøkelen ved Konsmo. Men her har 
vi ogsaa ramorænen selv, skønt litet fremtrædende. Slæpet gaar i et med 
Veblemoen nedenfor og fortsætter til sletterne ved Valle, hvor der omtrent 
ved havets overflate er fundet ældre fossilførende lag under. 
Ovenfor Konsmo har dalen et ungt præg med lavere dalfylding, som 
dog snart igen blir jevnere mo, som stiger op mot en endemoræne foran 
Øidnevatn. Det egentlige bræendesøkk fra ra-perioden er blit adskillig 
fyldt oventil ved slæpet fra denne Øidnevatn-moræne fra et senere tilbake- 
togsstadium. Som almindelig i de vestagderske daler faar man et ost- 
landsk indtryk av landskapet indenfor ra-morænen i sammenligning med et 
mere vestlandsk utenfor. Det allermeste av Vestlandet har været friland 
i atpaaistiden, det allermeste av Østlandet epibræskuret, og forskellen i det 
løse dække gir forskelligt landskapspræg. 
Veien over heien vestover fra Konsmo holder sig i 200—260 m. 
heide o. h. Ingen sikre kendemærker paa noget epi-brædække med av- 
skrapning eller avsætning ved bræranden kunde noteres. Noget kan tale 
for at der har ligget en liten ny bræ i det midtre dalføret i Hesvatn. 
Hos A. HELLANp, L. & M. A. II, 485, heter det at heien blir frugtbarere 
nordenfor Kvaas kirkes heide, »jordbunden bedre, græsgangerne rikere« — 
kommer dette av friske randavseetninger, siden bergarten synes ens? 
Naar man kommer frem til Lygnas dal ved Kvaas, kan man ikke 
være i tvil om det vestlandske præg, med den svære blokke-ur, op til o. 
200 m. opover lien med den rike vestlandske urvegetasjon, ek, lind, ask, 
hassel og furu. Her kan ingen epi-jokel ha rensket op. Hele den lange 
tid efter indlandsisen hadde trukket sig tilbake efter den sidste mega-istid, 
den lange kontinent-tid med dens langsomme utvikling fra heiarktisk til 
midteuropaeisk klimat, atpaa-istiden og post epiglacialtiden har alle bygget 
