1913. No. 2. FRA ISTIDERNE. 31 
2. STRANDLINJERNE. 
I »Vestraet« (Stratigrafiske forhold s. 222 ff.) har jeg utviklet hvorledes 
de morfologiske forhold ved raet, ved Larvik, ovenfor Aasgaardstrand og 
mange andre steder, tydelig viser at raet her ikke, som før almindelig antat, 
er avsat under hav, men at meget utprægede dannelser godtgør at havet 
under randavsætningens s/ufning stod ved en strandlinje som falder fra 
65m. ved Horten til 45 m. o. h. paa Brunlanes. Men navnlig ra-tangernes 
forhold ute paa Brunlanes gjorde det tydelig at da bræranden først naadde 
raet og randavsætningen begyndte, stod landet endnu heiere, omtrent efter 
en linje 40 > 25 m. o. h. nu, i Vestfold. Længere inde ved Kristianiafjorden 
har enkelte forhold vist mig at denne sænkning under selve ra-perioden 
i strengeste forstand endog var begyndt allerede noget fer, og allerede 
hadde foregaat med kanske rom. for braeranden naadde sin yttergrzense 
her. Dette er jo ogsaa hvad man maatte vente efter isostase-teorien, da 
jordskorpen maatte begynde at synke under storbraens tryk allerede fer 
denne var vokset ut til ralinjen. Paa Ostlandet vedblev synkningen som 
det synes ogsaa efter at braeranden var drevet tilbake fra raet. — 
Havet naadde ihvertfald ikke herinde dennegang saa heit opover land som 
til den heiarktiske strandlinje. Det stod ved 220 m. da landet ferst blev 
fridd for den megaglaciale storbræs trykk, og havflaten sank langsomt — 
relativt — tilbake derfra gennem den lange kontinenttid indtil knap 60 m., 
da sænkningen begyndte igen — episænkningen i atpaa-istid. 
Forholdene i Kristianiafeltet krever en ny utredning, og spersmaalene 
skal ikke reises her. Kun skal jeg nytte leiligheten til at gere den rettelse 
av fremstillingen i »Vestraet« 1910, at alle de slutninger jeg har bygget 
over et »litorina-nivaa« paa P. A. Oyens skildring av dette, maa frafaldes. 
En mere kritisk undersokelse av de morfologiske forhold ved hans »boreale« 
litorina-skælbanker har vist mig at disse har været helt misforstaaet. Der 
synes i det hele under epi-senkningen og post-epi-hævningen ikke at ha 
været tid til utviklingen av egentlige skælbanketrin eller strandlinjer fer 
temmelig nar den nuværende strandlinje. 
For Serlandet var allerede i Vestraet utledet det almindelige resultat, 
at strandlinjen i arktisk kontinental tid (like efter at megabræen trak sig 
tilbake og la landet bart efter sig) falder fra den MG. ved ca. 220 m. som 
