1913. No. 2. FRA: ISTIDERNE. 33 
strandvold paa 8—10 m. Dette har man dog i virkeligheten ingensomhelst 
grund til at gaa ut fra. Hvad der foreligger av iakttakelser er J. HoLMBoEs 
(Naturen 1909, 235), hvorav fremgaar at et gytjelag som nu laa — 3 m. under 
et sandlag, maa ha været dannet supramarint mens endnu en arktisk form 
» av dvergbirken vokste der, og likesaa endnu under borealt klimat. 
Det avgørende forhold synes utvilsomt at være at der omkring Kri- 
stianssand optrær rege/mæssig ler med arktiske skæl, den litorale mytilus 
iberegnet, og med salix polaris — altsaa tydelig grundtvandsavsætning op 
til et bestemt terrassenivaa knap 2om. o. h: Dette kan man ikke komme 
utover, og der er da heller intet marint fundet højere. Faren for at komme 
til at gøre dalfyldinger til marine trin er gammel kendt og maa undgaaes 
[hvad D. DANIELSEN endnu 1912 ikke har opnaadd]. Man maa gaa ut fra at 
de gamle stranddannelser er stærkt medtat — som 220 m. strandlinjen ved 
Kristiania. Og der blev heller ikke saa meget friland igjen i Ostagder 
utenfor ra og mellem de forskellige bratunger. Og med den heie alder 
følger at skeellene i alle overflatiske lag er opløst, bare fins som de mindre 
ieinefaldende avtryk, eller i de hardede mergelboller — som kendt ved 
D. DawrELsENs- undersekelser paa Sørlandet. Strandlinjens fald er stærkt 
mot sydvest langs kysten, omkring '8 m. pr. km., °8 °/o91. Den sandsynlige 
heide kan vi let regne ut for bestemt sted, naar vi husker at med runde 
tal er det roo km. fra Kristiania til Larvik og roo derfra igen til Arendal 
og Ioo til landets sydspiss litt estenfor Lindesnes. De 220 = 20m. fald 
falder paa 250 km. — og linjen vilde skære den nuværende havflate ved 
Mandal omtrent, hvis den var rett — men det synes at vare regelen ved 
bræsænket land at gradienten avtar noget utover. 
Gradienten — det stærkeste fald, maa tydelig folge omtrent efter kyst- 
linjen, isobaserne følger ikke kysten saaledes som fer almindelig tænkt. 
Der er ikke nogen synderlig forskel i højden over havet hos skælfund av 
ens klimatpræg inde i landet og ute paa øerne. Og gradientens størrelse 
‘8 er ogsaa paa heide med hvad man kender ellers, undtaken netop i Roms- 
dals amt. De av D. DANIELSEN beskrevne skælfund i Østagder naar imidler- 
tid ikke op til nivaaet, og omendskønt dette naturligvis kan forklares ved 
at atpaabræen har ødelagt saa meget indenfor raet, som jo først like ved 
Kristianssand lar noget større forland frit indenfor kystlinjen, saa kan det 
dog ogsaa tænkes at gradienten er stærkere mot nordost og strandlinjen 
er blit lavere og flatere allerede fra Risør av. 
Det højeste skælfund D. DANIELSEN nævner, er nordenfor Rygene 
foss nord for Grimstad. Vi kan regne ut yoldia-strandlinjen her ro km. 
1 D. DANIELSEN 1912 angir omkr. ‘7 (s. 376). 
Vid.-Selsk. Skrifter. I. M.-N. Kl. 1913. No. 2. 3 
