1913. No. 2. FRA ISTIDERNE. 37 
gers omraade. Men denne opgave er væsentlig morfologisk-topografisk. 
Likesaa maa heiderne av de overste strandlinjer fra de to saenkninger 
nøjere præciseres, likesaavel som for den hvorfra hævningen efter den 
megaglaciale gik over til den nye epiglaciale senkning. Men selve hoved- 
trækkene i kvartærhistorien skulde nu ligge klart for os, som alle kends- 
gerninger foier sig sammen til. Og netop den skarpe grænse mellem »ark- 
tisk« og »postglacial« fauna i Sørlandet skulde lette det faunistiske arbeide 
som endnu ikke er utfort for Kristiania-feltet, saa ensidig faunistisk det 
en lang tid har været studeret, det arbeide at skille ut blandt de lave 
skælforekomster de som tilhører den varme kontinentale avslutningstid 
umiddelbart for epi-glacieringen, fra de fra aller sidste postglaciale haev- 
ningstid, ved estersnivaaet og senere, til mya arenaria-tid. 
[D. DANIELSEN (1912, s. 327) samler endel betragtninger som ger at 
han »ikke kan indse at Hansens teori lar sig forlike med Serlandets kvar- 
teergeologiske forhold«. Væsentlig beror disse eiensynlig paa at han har 
misforstaat min opfatning av istiderne. Han har vanskelig for at komme 
bort fra troen paa at den arktiske flora og fauna i fundene der er sen- 
glaciale. Det er jo netop det jeg har sekt at klargere i » Vest-raet«, at de netop 
er hvad svensker og tyskere kalder senglaciale — følger efter den baltiske 
bræs tilbakerykning. Min »atpaa-istid«, epiglacialtid eller som jeg oprinde- 
lig. kaldte det den neoglaciale temperatursænkning med liten indlandsis kom- 
mer jo først længe efter, efter den varme kontinentaltid som fulgte paa sen- 
glacial. De mange fund av kontinentale biota under epiavsætninger, ra-grus 
og moræneslæp, er jo set fra nordskandinavisk synspunkt »interglaciale«, 
men jeg har netop søkt at undgaa denne benævnelse for ikke at fremkalde 
den misforstaaelse D. DANIELSEN er faldt i naar han siger at »vi undtat fra 
enkelte fund paa Jæren ganske mangler sikre interglaciale fossilfund paa 
sydkysten«, og bruker det som et argument mot min teori. Det ligger ikke 
noget bevis for at »strandlinjen« i senglacial tid laa 5o m. heiere end nu i 
Vennesla i det, at slæpet fra ra-morænen i af/faaistiden her naar 50 m. 
Derimot er det ganske rigtig at forekomsten av de glaciale skeelforekomster 
fra Arendal og estenfor indenfor raet vilde være en vanskelighet for min 
opfatning av at de var »senglaciale«, saalænge man gik ut fra at storbraeen 
gik frem med mægtig sammenhængende braerand til raet i en senere at- 
paa-istid. Men jeg har jo paavist i detalj at raet aldeles ikke er sammen- 
hængende utenfor Ostagder, trods brærandavsætninger er trukket saa langt 
ut i tunger efter kyststromretningen. De jekeltunger som forte materialet 
frem har været endnu mere skilte. Det har været en litet mægtig bree, 
som har været brutt uavlatelig av nunatak-land, utskilt i tunger i Østagder, 
likesaavel som i Vestagders regelmæssigere dalfører — og likesaavel som selv 
