40 ANDR. M. HANSEN. M.-N. Kl. 
hovedretning skulde bli ‘94 sin 40? = ‘4, saa man langs kysten N—S 
faar et fald av omkring 5m. pr. km., noget mere nordenfor Jærens rev, 
noget mindre søndenfor. 
Litt østenfor Lindesnes hadde vi yoldia-linjens O-isobas efter Ska- 
gerak-linjen — med fald '8 i linjen Kristiania—Kristianssand S 40° V. 
Forener vi Ekere og Spangereid med en O-isobas, blir denne meget nær lod- 
ret paa Skagerak-gradienten, som er 10? mere sydlig end Bokn-gradienten 
— hvad der naturlig runder sig sammen og viser at vor antakelse om at 
faldet 200 m. paa 250 km. fra Kristiania—Kristianssand netop repræsenterer 
gradienten, linjen for sterst fald. 
Q-isobasen Haa—Spangereid vil forlænget over Skagerak gaa over 
Hanstholmen—Mols —Isefjord til Skaanes sydspiss. Men dette er ogsaa 
netop grænsen for yoldia-zirphæa-sænkningen efter de danske opgaver. 
Linjen følger nøie kritformasjonens sydgrænse og kan forsaavidt tas til ind- 
tægt for hypotesen om de kvartære sænkningers avhængighet av det »bal- 
tiske (grundfjeld)skjold«, som linjen ogsaa er nogenlunde parallel med Sve- 
riges Kattegat-kyst. Men den skærer av en rand av Ekersunds eruptiv- 
omraade og gaar tvers over Skagerak-renden — 500m. — hvad der viser 
at denne rende ikke isaafald kan være tektonisk. Dens maal overtræffer da 
heller ikke hvad man ellers kan vise av glacial erosjon. Nordlig i Vend- 
syssel er yoldia-leret fundet op til 33 m., paa Kullen er MG. bestemt til 
51m., som med noget mindre fald end ‘8°/5 fører os til samme linje. 
Naar vi kommer over til Vestlandet, viser denne yoldia-linje sig regel- 
mæssig mere  ieinefaldende end i Ost-Norge, hvor den oftest er 
vanskelig at følge. Da atpaabræen helt ind til Kristiania gik frem til 
utenfor kystlinjen (Skagerak-raet) eller til saa lavt land at den høie strand- 
linje faldt over landet, saa er jo dette ogsaa forstaalig nok. Det er kun i 
det ubetydelige friland inderst ved Kristianiafjorden og ved Skiensfjorden 
at man kan vente at finde strandlinjemærker — i lukkede farvand hvor 
disse ikke pleier at bli stærke. Ellers bare oppleiede terrasser. 
Paa Vestlandet viser sig imidlertid ogsaa en /avere strandlinje, tildels 
ytterst ieinefaldende, særlig i løsterræng ut mot det aapne hav. Det er 
denne linje som J. Rexstan kalder »tapes linjen« »T. G.«. Maalingerne i 
Ryfylke og Jæren viser et ganske mærkbart mindre fald end hos den øvre. 
Faldet er saa svakt over Boknfjorden at man ikke engang med sikkerhet kan 
trække isobaserne efter de foreliggende maalinger. Heiderne varierer kun 
mellem 10 og 15m.; nord paa Bokn angir dog J. REKsTAD en utstrakt 
terrasseflate paa 18 m., som kanske herer hit. Laengere nord og ind i Etne 
og Skaanevik har vi imidlertid igen et utpræget strandlinjetrin paa 15 m. 
(if. J. Rexstap). Og i Bergensavsnittet er ogsaa et nivaa omkring rs m. 
