42 ANDR. M. HANSEN. M.-N. Kl. 
det maa ha været i slutten av kontinentaltiden — hvad der kanske igen fører 
til den slutning at landet i lindetiden var hævet litt over den laveste ra-strand- 
linje, som vi har set skar havet ved Grimstadkanten. Vel 40 km. ret øst for 
Lister har vi rike planterester fra lind-ek-tid, øjensynlig avsat nær havets over- 
flate over strandskæl — omtrent i havets nivaa nu. Bare 3 km. ovenfor ved 
14— 16 m. o. h. har D. DanıeLsen (Naturen 1910) fundet masser av salix pola- 
ris-dryas-vegetasjonen — giensynlig ogsaa avsat nær havnivaaet dengang, i 
begyndende kontinenttid — igen en amplitude for den kontinentale jord- 
skorpebevægelse paa en 15 m. — i motsat retning i tilsvarende avstand fra 
megasænkningens 0-isobase. Begge avsætninger i Manndalen er dækket av 
ra-morænens slæp-grus, og episænkningen har vistnok ikke været over ro m. 
P. A. ØYEN har hat anledning-til at se at varme kontinentale banker, 
»tapes«-banker, har været dækket av avsætninger fra epi-sænkningens tid, 
som saa almindelig er tilfælde. Da han ikke har opfattet at disse skriver 
sig fra en atpaaistid, skønt han tildels nævner at de fører isskurete sten 
(eller portlandia), saa har han efter rent faunistiske spekulasjoner opstillet 
en »boreal« postglacial nivaa-oscillasjon, som ved Kristiania skal ha været 
heist ubetydelig, men paa Sørlandet optil et snes meter eller mere — dette 
sidste nivaa vistnok konstrueret efter sjøkarternes ro favnes linje utenom 
kysten. I virkeligheten har forholdet før været det omvendte, at epi-saenk- 
ningen vest paa Sørlandet (Lister) har været ubetydelig, 15 m. eller saa, 
mens den ved Kristiania maa ha været meget betydelig, fra 50—60 m. til 
omkring 140 m. o. h. nu, som det portlandia-førende ler naar op til over 
de sænkede kontinentale lag fra arca-, pholas- til isocardia-tid — hvis da 
portlandia-skeellene er paa oprindelig leiested. | 
Efter isostase-teorien vil landplaten trykkes stærkest ned paa Ostlandet, 
hvor storbræen laa mæsgtigst. Den vestlandske kystrand laa nær gradients- 
planets svingningsakse. 
En nodvendig felge av de smaa svingningsamplituder ute ved vest- 
kysten er at havets virkning og avsætninger av elver, strom, brænding blir 
samlet i smale belter og derfor stærkere utformet. Selv i de kortvarige 
brædæmmede sjøer bak vandskillet finder vi seterne normalt bygget ut til 
en 10-15 m. fot (marebakke) utenfor en 10—20 m. bred seteflate (fjære). 
Hvor den sidste sænkning ute mot Vesterhavet, som tilfældet er langs 
lange stykker av- kysten, ikke dreier sig om mere end 15— 20 m., vil epi- 
strandlinjen bli bygget omtrent i ett baade gennem saenknings-, svingnings- og 
nyhævningstid, og hovednivaaet vil være bestemt ved bræ-fremstøtet med den 
overordentlig økede materiale-tilførsel, grus, sand og vidt fremført bræslam. 
Nysænkningen indtraadte under den varmeste kontinenttid, linde-mactra- 
tapes-tid. De skælførende lag som blev dækket av epiavsætningerne, er 
