7913-No:.2.; FRA ISTIDERNE. 43 
' derfor »tapesbankerne«, med mange lusitanske skæl, de strandvolder som 
bygges indover for hævet land, gaar først og fremst indover det laveste, 
sidst hævede belte. Derfor er det en nødvendighet at vi under eller 
endog i den nye epi-strandlinje finder netop tapes-faunaen. For som H. 
C. Jouansen hævder (Vidensk. Meddelelser, Naturhist. For. Kbh. 1901) 
»Skzelsamlingerne i de hævede »skælbanker» i Skandinavien — — er alle 
opskyllede skældunger med en rikt utviklet breddfauna«. Hvor en strand- 
vold bygges ind over lav strand under epi-sænkningen, vil det være linde- 
vegetasjonen som først dækkes. Og da epi-sænkningen oftest ikke naar 
mega-sænkningens strandlinje, vil det kun være en undtakelse om man 
under en epi-strandvold finder ældre køligere lag. Da det tilslut hævede 
laveste belte først blev hævet i lindetiden selv, vil man i supramarine 
torvdannelser der heller ikke i bunden kunne finde ældre vegetasjoner. 
Men brændingen tar dypt ute mot Vesterhavet, og epi-strandlinjen kan 
ogsaa arbeides ut i ældre tidligere tiders avsætning — derfor den mærke- 
lige blanding av varme og kolde, litorale og dypere vands former som 
saa ofte forvirrer alle vore faunistiske slutninger efter arternes utbredelse 
nu efter breddegrad og favnes dyp. 
Naar vi regelmæssig finder tapes-lindetids-dannelser under strandvolden 
fra epi-sænkningen, er det fuldstændig forstaaelig at man har henført strand- 
linjen selv til klimat-optimum. Det er paa grundlag av lignende forhold 
ved de lave strandlinjer ved Belterne og i Østersjøen at den almindelige 
opfatning av den postglaciale sænkning, litorina- eller tapes-sænkningen, er 
formet av svenske og danske forskere, og den blev navnlig ved W.C. 
BReccERs arbeide om »De senglaciale og postglaciale nivaaforandringer i 
Kristianiafeltet (Molluskfaunaen)« r9oo—or indført ogsaa i Norge, trods en 
rigtigere opfatning av utviklingen her var git allerede i den første kvartær- 
monografi av KJERULF 1858—66, og trods de mange gaater som blev 
uløst, og de mange nye som fremkom ved teorien. 
Hvad i væsentlig grad har sinket forstaaelsen ogsaa i Nofge av det for- 
hold, at det var en »flomtid«, som Kjerurr kaldte det, som bragte slæp-avsæt- 
ninger i en atpaa-istid, ovenpaa lag med utviklingen fra glacialt »mergeller« 
til »muslingler« med varmekære skæl, og at det var under en ny særskilt 
sænkning, netop den »postglaciale«, at terrasserne med flomsand, »tegller<, 
»skurveler« blev avsat, var det, at strandlinjerne optræder saa uregelmæssig og 
svakt utviklet paa Østlandet, hvor forholdene blev mest studeret. Epi-bræen 
naadde næsten overalt frem til kysten paa vestsiden av Kristianiafjorden, 
og det meste av ældre løse lag blev forstyrret. Og sænkningen foregik 
saa raskt at alle dannelser knyttet til stranden, seter og terrasser fik 
ubestemte grænser. Avsætningerne blev fordelt i et bredt høidebelte. 
