1913. No. 2. FRA ISTIDERNE. 45 
‘sentlig ens og #o/dt klimat. Jeg kaldte derfor ogsaa den lavere strandlinje, 
netop den nu saakaldte »tapes-tidens«, for subglacial, og utviklede at dette 
var en koldere periode, med en »pelseformet« indlandsis paa haifjeldet, 
efter en varmere boreal (Strandlinje-studier 1890). Senere hadde jeg an- 
ledning til at se strandlinjerne i fast fjeld 1 Tromso amt, hvor det er end 
mere indlysende at ogsaa den nedre maa vere dannet i en liten istid, 
som ogsaa Jon. Vocr antar endnu i 1907 (N. G. Tidsskr. I, 2, 35). Og 
at der efter mange vidnesbyrd maa ha været en saadan i Nordskandi- 
navien, har jeg stadig senere hævdet. Imidlertid, mot den opfatning som 
nu hævdedes av alle andre skandinaviske forskere, at der efter den sidste 
store istid, den senglaciale med yoldia og salix polaris, har vaeret uavbrutt 
varm tid, og at netop det strandlinjenivaa som jeg hadde kaldt subglacialt, 
repræsenterede k/imat-optimum 2—3° varmere end nu, tapes-tiden, imot 
denne tilsynelatende uomstetelige lære, fandt. jeg det vanskeligt at holde 
fotfæstet med min mening. Mine studier i marken blev ikke fortsat. Først 
for et par aar siden fik jeg anledning til at foreta nye undersokelser selv 
ved »Vestraet«, Ved disse fik jeg først klarhet over forholdet, at mot- 
sigelserne loses saa, at det ganske vist var under klimat-optimum, lind- 
isocardia-tid, »tapes-tid« hos danskerne, ny-saenkningen indtraadte, men med 
en pludselig og kortvarig atpaa-istid, mere episodisk endda og svakere end 
jeg hadde ment om min neoglaciale tid, men at det allikevel var netop i 
denne atpaa-istid som begyndte i tapes-tiden, at bræen naadde frem til 
raet. Ra-perioden, neoglacialtiden, med dens indgripende virkning paa 
Norges biota, kom effer indsjeperioden med den øvre strandlinje og falder 
for saa vidt sammen med min tidligere »subglaciale« periode, som var 
mere omfattende end jeg hadde tænkt. 
At ta op Vestlandets terrasser og strandlinjer til nyt studium med 
opgave at skille ut neiagtigere det subglaciale nivaa, som jeg nu har lat 
opta navnet det epiglacıale, maa nødvendigvis ske ved systematiske, sam- 
menhaengende undersekelser. Der har efter mine »Strandlinje-studier« 1890 
været opmaalt med største neiagtighet heiderne paa en betydelig mængde 
strandlinjer og terrasser paa Vestlandet. Disse undersokelser har i det hele 
godtgjort rigtigheden av min fremstiling av de to hovedlinjer og deres 
forskellige gradienter (kun for Sendfjord avviker J. REKSTADS noiere be- 
stemmelser nævneværdig fra de jeg fandt ved mine første oversigtsmaa- 
linger). Det haap man kunde ha om at neiagtigere nivellemang vilde samle 
heidemaalene til 2—3 sikre nivaaer, har ikke slaat til. Heller ikke C. F. 
KorpERurs omhyggelige detaljundersokelser i Bergensfeltet fører til dette. 
Senere har V. TANNER (Studier ófver kvartärsystemet i Fennoskandias 
nordliga delar, I. II. Helsingf. 1906. Bull. Com. Géol.) foretat omfattende 
