1913. No. 2. FRA ISTIDERNE, 53 
ledes ikke vaeret et tidsrum med stadig jevnt stigende temperatur, men et 
tidsrum hvori der har fundet flere betydelige temperatursvingninger sted. 
Den største av disse (efter ra-tiden [den forut for I& liggende større is- 
utbredelse = fjordperioden]) har indtruffet omtrent ved sænkningens maksi- 
mum [Id og e, indsjøperioden, med yoldia-fauna]. Dernæst har der fundet 
sted en betydelig temperaturszenkning efterat landet allerede hadde steget ca. 
40 — 50 ?/; [med den av W. C. BRØGGER indførte upraktiske bakvendte procent- 
betegnelse = 50—60 ?/; MG — I6, 40—50 °/, Is, mit »subglaciale» strand- 
linjenivaa IIa]. Ti efterat Strynsvandet allerede har været isfrit en længere 
tid, rykker isen paany frem og fylder det« (s. 55). »Landet skulde altsaa 
ha steget omtrent til sin nuværende heide [med kontinental varm fauna), før 
[epi-Jsænkningen begyndte |i Stryn]. — Den — — — sænkning maa ha gaat 
hurtig for sig. Ved maksimum av denne har landet lagt 26—27 m. lavere 
end nu« s. 85 [altsaa ved atpaaistiden, indtraadt under isocardia-tid, sank landet 
rask til subglacialt strandlinjetrin]. »Det er sandsynlig at temperaturen kul- 
minerer [molluskfaunaen er paafaldende lusitansk] før [epi-]seenkningen har 
naadd sit maksimum«. »Under den postglaciale sænknings maksimum synes 
temperaturen at ha begyndt at synke en del. Der er — — en paatakelig 
forskel mellem isocardialerets undre lag og de midtre og øvre lag« (s. 137). 
H. KarpHor paaviser hvorledes saadanne epi-jekler paany efter en varmere 
tid har fyldt ogsaa Loen- og Oldenvatnene og ødelagt de ældre heiere 
terrasser, likesaa over Faleidet har gaat frem i Hornindalsvand — hvor 
dog de ældre lag med yoldia er bevaret i den avstængte nordende. — Som 
vi ser, fuldkommen analoge forhold med de her skildrede syd i Ryfylke. 
Vestlandets terrassesystemer med de to hovednivaaer Ie og Ila viser sig 
aldeles ens i nord og syd, og vi kan derfor med sterste sikkerhet paa de 
av KarpHor irettelagte uavheengige observasjoner bygge resultatet: det høie 
strandlinjenivaa paa Vestlandet tilhører en hoiarktisk indsjoperiode, saa 
indtraeder haevning og temperatur-optimum, kontinentalt. Og derpaa kommer 
igen en liten atpaa-istid med bræfremrykning til de inderste fjorddal-sjoer 
med strandlinjeavsætninger i »tapes-nivaaet«, IL a, mit subglaciale nivaa i ca. 
40 9/y MG (I 8)]. 
Jæren ligger utenfor ra-linjen, og ingen direkte avsætninger fra epi- 
storbræen naadde frem dit. Men ved maalingerne i Ryfylke kan vi faa god 
tilslutning til de to nivaaer ogsaa for Jaerens strandlinjer. Disse er ofte 
maalt, av J. HorMBoz, P. A. Oyen, H. Reuscx, A. Grimnes, K. BjøRLYKKE. 
Jeg betragter det som overflødig igen at diskutere P. A. Ovens formodede 
strandlinjer i 67.5, 38.1 og 36.2 m. o. h. Den utmaerkede bletdyr-kender har 
eiensynlig ikke sin styrke i at opfatte morfologiske forhold, og H. Reuscu 
