1913. No. 2. FRA ISTIDERNE. 67 
til strandlinjernes heide og til de ytterst eiendommelige lagunesjeers for- 
hold maa det nu betragtes som aldeles utelukket at ville fastsætte et arkæo- 
logisk funds alder bare efter heiden over havet. Flintemarkerne — som 
tydelig er stærkt bundet til strand — gir os derimot nok et vidnesbyrd 
om hvor liten amplituden er her ute ved kysten for strandlinjens sving- 
ninger fra (mega-)glacial sænkning — kontinenthævning — (tapes-)epi- 
sænkning — til nutidens strandlinje. Vi kommer heller ikke paa Jæren 
— uten længst nord — utover en 10—15 m. som paa Lister. 
Der maa foretas videre kritiske undersøkelser med formaal at holde 
de to særskilte strandnivaaer ut fra hverandre, særlig hvor de falder saa 
nær som i Klepp og Nærbø, før man kan gi virkelig eksakte maal for de 
to strandlinjer. Men de maal som jeg her skal sammenstille, skulde dog 
være et skridt nærmere sandheten end før naadd. For at knytte Jærens 
strandlinjer bedre til Vestlandets terrassesystem skal jeg kort omtale her 
ogsaa tapes-nivaaet litt længere nord. J. Rexstap har antat at dette paa 
Halseneen og i yttre Hardanger skulde ligge i heide fra 20—27 m., idet 
han finder at mest taler for at henføre skælbanken ved Skaanevik (5—7 m. 
o. h.) til dette nivaa fremfor det andet meget utbredte terrassetrin i om- 
egnen 12—15 m., likesaa den ved Sjo paa Halsene i Fjelberg (1906, 8 og 
1907, 10). C.F. KorpERuP har (1907, 142) reist indvendinger mot dette 
av faunistiske grunde og synes det ligger nærmere at tro »at det stærkt 
utviklede terrassenivaa som findes paa forskellige steder langs vor vest- 
kyst, i heider der varierer fra ca. 11m. til ca. 15 m. o. h., repræsenterer 
strandlinjen under tapestiden.« 
Saavidt jeg ser støttes denne KoLDEruPps opfatning av hvad J. REKSTAD 
(1907, 7) fortæller om at der nede ved bugten i Skaanevik stiger en svakt 
skraanende flate fra havet op til 15 m., og at der paa det everste av denne 
flate er paatruffet et lag av matjord av betydelig utstraekning som daekkes 
av et tykt lag av elvegrus. Et saa stærkt omslag i avsætningsforhold 
synes mig at maatte tilhere selve den periode som har voldt det sterste 
omslag efter megaglacial tid, episenkningens. Den varmt kontinentale 
molluskfauna paa Tungesvik 5—7 m. o. h. (under torv med stubbelag) 
indeholder blandt sine 50 arter saa mange rent litorale og bare 8 som ikke 
almindelig gaar op til ro m. dybde, at det synes mig litet rimelig andet 
end at sætte skælbanken til 15 m. terrassen, saa meget mere som det er 
»en skzelsand eller mergelsand rent fuld av skæl«, som dog ikke godt kan 
tænkes avsat paa 20 m. dyp inde i Hardangerfjorden. Det maa være en 
»opskyllet skælbanke«. 
Jeg betragter derfor terrassenivaaet ved 15 m. som episænkningens 
maa i yttre Hardanger. Det synes som bestemmelsen 75 m. i Fjelberg 
