1913. No. 2. FRA: ISTIDERNE. 77 
paa boplasser, tildels med mærker efter bruk til polering av piler, harpun- 
skafter eller lignende. Pimpstenen er baade paa Lister og Jæren saa be- 
tydelig sjeldnere end paa Jomfruland, i Søndmøre og særlig nordlig i 
Norge, at det blir naturligst at anta at pimpstendriften skedde før strand- 
linjenivaaet »8—ıo m.« naaddes. Selvfølgelig maa man ta hensyn til den 
eiendommelighet ved kyststrømmen som F. Nansen og HELLAND-HANSEN 
omtaler, at den har en bugtet gang, snart sætter mere paa land, snart 
mere fra. i 
I disse kendsgerninger: at pimpstenen fins 1) i mængder paa Jomfru- 
land, i raet og i raperiodens stranddannelser 2) langs Norges vestlige og 
nordlige kyst ved strandlinjen II a, den postglaciale sænknings, »tapes- 
nivaaet« — ligger et fuldkommen uavhængigt og bindende bevis for at 
denne sænkning, som begyndte i varm kontinental tid, tilhører atpaa-istiden, 
da epibræen voksede frem til raet og byggede dette. 
Tilknytningen i Ryfylke mellem ra-linjen fra Sørlandet med terrasse- 
systemet paa Vestlandet viser at det høie terrassenivaa som svarer til den 
arktiske, yoldia-salix polaris-strandlinje, umulig kan svare til epi-bræens 
moræne-slæp, men at dette gaar til den lavere linje Il a. Det samme frem- 
gaar av en helt uavhængig slutningsrække. Som bekendt sætter de svenske 
geologer det højeste sænkningsmaal efter strandlinjer, dannet efter det 
utvilsomt sidste brædække var forsvundet, til over 280 m. — i Ångerman- 
land ved Bottenvikens vestkyst. De har fundet at sænkningens maal avtar 
baade mot nordvest og sydost herfra. Nogen maal har man fundet i Bot- 
tenvik-stranddannelser som blir lavere indover og nordover (sml. kart s. 
107 i A. GavzLin: De isdämda sjöarna i Lappland och nordligsta Jämtland, 
S. G. U. Ca 7, 1910). Og andre maal har man fundet ved seterne i de 
braesjeer som blev daemmet op av den ganske utvilsomt sidste indlandsis. 
Faldet mot NV er i disse efter A. GAVELINS isobaser! ved omtrent 64, 66 
1 Det er mig uforstaaelig hvorfor endnu GAVELIN foretrækker at betegne gradienten saa: 
I:1300, 1: 1650, I: 1950 eller lignende. Tallene er jo umulig at danne sig nogen 
forestilling efter og at sammenligne indbyrdes. De kræver en uhaandterlig regning, 
naar man vil finde ut hvor strandlinjen kan ventes saa og saa mange kilometer fra 
et bestemt sted. Og tallene faaes jo heller ikke uten ved en divisjon. Hvorfor da ikke 
at snu brøken og regne ut hvor mange m. linjen stiger pr. ı km., altsaa angi stigningen 
i pro mille av avstanden — som ingeniørerne altid pleier nu. Man finder da ved let- 
vindt hoderegning hvilken hoide svarer til bestemt avstand, og gradienttallene blir 
ytterst let at sammenligne. For 1: 1300, 1: 1650, 1: 1950 = "76, ‘61, ‘51 eller omtrent 
'8, "6, '5. Slike tal kan man huske og overse og sammenligne for de forskellige strok. 
At indbringe den gamle betegnelse med de store tal igen er absolut forkastelig. 
