78 ANDR. M. HANSEN. M.-N. Kl. 
og 68° NB henholdsvis ‘7, ‘6, ‘4 (m. pr. km.). Jeg har fundet stignings- 
tallene ved direkte at maale avstanden paa kartet mellem de av A. GAVELIN 
trukne isobaser. Ger man sig nu op et profil paa et rutepapir og indfører 
setesjoerne med deres faldende heider i fortsættelse av faldlinjen fra de 
umiddelbart tilstetende botniske marine isobaser, faar man saa langt fuld 
harmoni, ens gradient, men man føres ved denne umiddelbart over vand- 
skillet frem £// hoider o. h. der falder meget betydelig under yoldia-terrasserne 
og det heie strandlinjesystem. Enten man regner med de data fra disse som 
CR ke 
ee pere 
SN [o] | 
| 6éNB. FELT TET TE 
gm 
; | EE: 
SAI BEER ea 
EET, SEE 
as 
BEI 
Fig. 8. 
Hort og Gmewu er kommet til, eller betragter deres høie tal som Ia, 8 
og den almindeligste terrasseheide som Ie, hovedstrandlinjen, saa vilde det 
paa alle steder fordre en dislokasjon paa omkring roo m. ved bræ- eller 
vandskillet — selvfelgelig geofysisk urimelig. 
Paa samme vis kommer man ved at skete til den atlantiske gradient 
setesjoernes umiddelbart tilstetende heit over den botniske MG. 220—240 m. 
Med andre ord, de højere strandlinjer I «—8& kan umulig svare til den 
del av istiderne da der laa storbreer bak vandskillet, og da de hoieste marine 
strandlinjer ved Bottenviken dannedes. 
Isobaser trukket i tilslutning til det svenske MG.-system i Bottenviken, 
som maa tilhøre sidste storbrætid, kræver omkring roo m. lavere tal end 
de heieste terrasser like inde mot Kelen viser. I Indherred er det ikke 
