80 ANDR. M. HANSEN. M.-N. Kl. 
knap halv størrelse, 'r—2 i Finmarken, '3—4 i Tromsø og Romsdalen — 
man skulde vente omkring ‘5 i Trøndelagen og knap det i Nordland. I 
forhold blir setesjøernes ‘6—7 ved 64° og 66? NB for heit. Men vi maa 
huske paa, at det er især ute ved kysten at denne lave strandlinje er skarpt 
utviklet søndenfor Tromsø amt, og at i det sydlige sænkningens maal be- 
vislig var meget større, avstanden fra heieste epi-strandlinje til den nederste 
linje fra raets begyndelsestid betydelig. Det er et forhold som ogsaa er 
observeret av J. REKSTAD, at linjens fald som oftest avtar nærmest kyst- 
linjen. Det kan derfor tænkes at det forhold som det nordligste profil 
68° viser, med avtakende gradient ‘7 ‘5 ‘2 kan være almindeligt, og 
da vilde netop et fald som fra '6—7 i Sverige fører til 3—5 i Norge 
ved 66° og 64? svare fuldstændig. Ihvertfald ligger '6— 7 nærmere tallene 
'3—5 end r2 — det sandsynligste tal for le her. 
Indlysende er det ihvertfald at de heie strandlinjenivaaer nordenfjelds, 
som ligger 100 m. hoiere end isobaserne fra heieste sænkning i Norrland 
ferer til med jevnt fald ved fjordbundene i Norge, ikke kan here til denne 
sidste sænkning. Som A. G. Hécsom siger 1910 (Sv. G. U. Ca nr. 7 s. 40) 
»der fins ingen mulighet for at faa utjevnet det langs gennem indre Norrland 
gaaende minimum« — vi har med fald omk. ‘5 (280 > 220) mot NV 200—220 
m. marine isobaser i Sverige 150—250 km. estenfor de 200—220 m. marine 
isobaser i Norge, med sterkere fald samme vei. De kan umulig tilhere 
samme saenkningstid. At anta et saa voldsomt knæk i jordskorpens beining 
er i fuldstændig strid med alt vi kender ved alle kvarteere strandlinjer som 
kan følges i sammenhzeng. Der gives ingen anden forklaringsmulighet end 
at de svenske marine og bræsje-strandlinjernes fald fortsættes ut til 
et meget lavere nivaa end den marine grænse i Norge. Det er det saa- 
kaldte tapesnivaa, den »postglaciale« (subglaciale, epiglaciale) sænknings 
strandlinje Ila, som svarer baade i heide og i fald til de svenske, de 
heieste marine ved Bottenviken og setesjoernes. Med andre ord, den 
sænkning som II a repræsenterer tilhører samme sidste istid som braesjeerne 
og de hoieste marine strandlinjer i det sidst bræfridde strek i Sverige. 
Hertil svarer da ogsaa Værdals-profilet, forholdsvis varmekær flora 
(alm) og varmt kontinentale skæl, dækket av braeslam-ler med dryas. Dertil 
svarer det almindelige forhold i Indherred og Namdalen, at lerterrasser 
med skæl fra hele den kontinentale utvikling, fra yoldia til isocardia, oventil 
dækkes av mægtig grov grus som maa skyldes bræelver og umulig kan 
vare lagt over saa regelmæssig av de korte elver her paa denne side 
vandskillet. 
Vi maa huske hvorledes forholdet er ved episaenkningen efter iakt- 
takelserne paa Vest. og Ostland. Ytterst vest er svingningen liten, II a 
