1913. No. 2. FRA ISTIDERNE. 81 
blir fast og stærkt utviklet ved langvarig nogenlunde ens nivaa, og trans- 
gressjonen markeres. Længst øst kan vi umiddelbart ved ytterste brærand 
faa strandlinjen avmaerket ved voldsom avsætning, ellers er svingningen 
større, og strandlinjerne blir derfor mindre utpræget. Og atpaa-bræens 
dalslæp kan likesaa vel som ragruset komme til avsætning over lag fra 
baade kold og varm kontinenttid og vedbli at føres frem under fortsat 
stigning. Derfor vil epi-bræelvgrus findes over ældre lag ogsaa heit over 
»tapes-strandlinjen«, og der kan ved erosjonen under senere hævning efter 
bræen var slut bli utarbeidet høie »terrasser«, langt over 70 m. nivaaet i 
Værdalen. Her som paa Vestlandet maa der en morfologisk kritik til hos 
iakttakeren, det er ikke nok at maale terrasser i deci- og centimeter — hvad 
der er unatur — ei heller at bestemme klimatets svingninger faunistisk 
bare efter én række av skælbankenivaaer. 
De brædæmmede indsjøer fra atpaa-istiden leder opmærksomheten hen 
paa forholdene nær bræaksen hos den storbræ hvis rand laa frem til 
ra-linjen. Emnet fortjener en utførlig behandling for sig; her gælder det 
bare at orientere os foreløbig for ogsaa fra den side at faa vidnesbyrd om 
at den sidste istid bare hår været en kortvarig episode. 
Jeg ga i 1885 den almindelige forklaring for det forhold at der fins 
høje strandlinjer og terrasser i et belte østenfor den skandinaviske halves 
heideakse, at de var dannet i indsjeer dæmmet op til vandskillet av den 
sidste rest av indlandsisen, som blev liggende igen omtrent ved bræskillet 
— som dette er avmærket ved de opadgaaende skuringsmærker og blok- 
flyttninger. Der er senere fremkommet en ikke ubetydelig literatur om 
emnet. Teorien har her i Norge gennemgaaende mett motstand (H. Reuscu, 
J. Rexsrap, P. A. Oyen, K. BjørLYKKE), mens fænomenet i Sverige, i de 
talrige avhandlinger som »i den følgende tid bragte stadig nye opgaver 
om strandlinjer, i almindelighet tolkes i overensstemmelse med HANSENS 
teori« (A. GAVELIN 19ro)!. 
[Under trykningen har jeg mottat: Gusrar Fröpın: Bidrag till Vastra 
Jämtlands senglaciala geologi. S. G. U. C 246. Sth. 1913. Efter hans maa- 
linger har de jemtlandske seter et meget stærkere fald nærmest vandskillet 
1 [ hans historiske fremstilling savner jeg et arbeide som behandler ogsaa svensk om- 
raade, og som var avgorende for min forklaring: J. Horpye, Sur les phénomènes d'éro- 
sion en Norvège 1857, som længe for HócBow (1885) definitivt fastslog skuringsmaerkernes 
retning opad bakke i nordre Østerdalen og Herjedalen. Min avhandling „Om seter“ 
utkom i 1885 (ikke 1886, anm. i Geol. fórening i Sth. Fórh. januar 1886). 
Vid.-Selsk. Skrifter. I. M.-N. Kl. 1913. No. 2. 6 
