82 ANDR. M. HANSEN. M.-N. Kl. 
end tidligere antat, ‘8—1°2 mot bare '3—6 sydøst ved bræskillet. Altsaa 
det motsatte av forholdet ved 68° NB. For den længste setesje, Kall- 
sjoen, som strakte sig over omtrent hele mellemrummet, er det hele fald 
60 m. paa 120 km. omtrent, altsaa i gennemsnit "5, hvad der falder nær 
sammen med de tilstøtende botniske strandlinjers gradient og likesaa med den 
sandsynlige for II i Trøndelagen. Hvis det stærkere fald i NV skulde 
fortsættes, vilde man komme endnu længere under den atlantiske le paa 
200—225 m. Ogsaa G. FRôDIN bringes til at anta »at det av HôcBom 
formodede deformasjonsminimum over det indre Norrland maa bibeholdes«, 
— og denne geofysisk urimelige antakelse er jo heller ikke til at undgaa 
hvis man gaar ut fra at de heieste botniske strandlinjer er samtidige med 
de heieste atlantiske I a—e. Som vist tilhører imidlertid disse den sidste 
store istid, mens strandlinjerne i Ångermanland og Medelpad ikke kan 
være ældre end atpaaistiden, da selve bræskillet laa like ved, i SO for 
Storsjeen. Henferes saavel de botniske strandlinjer som indlandsseterne 
til samme sidste atpaa-istid som i Norge danner II-strandlinjerne, »tapes«- 
ra-tidens, blir deformasjonen jevn som alle de kvartære ellers. Da den 
vestre epi-breerand ikke allesteds naadde frem til vandskillet engang, vil 
setesjeer der kunne ha eksisteret under hele atpaa-istiden, mens de sydest- 
lige avsnit først kan opstaa, naar braeranden er rykket tilbake mot bræ- 
skillet under avsmeltningen. Som antat av G. Frépin kan man derfor 
tænke sig at den sydøstlige del har gennemgaat en mindre del av hæv- 
ningsprocessen, og at den lavere gradient skriver sig herfra. Den skulde 
da svare til ikke IL a, men Il b, c — —. Hertil kan dog indvendes at 
heller ikke de sydøstligste indlandsseter kan være stort yngre end de marine 
botniske, som gaar like nar breeskillet, videre at den sidste daemmende 
braerest over dette i det lave land maa være forsvundet tidlig, længe f. eks. 
før det »atlantiske« østersnivaa var naadd, som ikke har saa synderlig 
mindre gradient end Ila. Nogen matematisk ret linje kan jo gradienten 
ikke antas at være. Ogsaa efter G. Fröpıns nye sete-maalinger fra Jemt- 
land faar vi i det længste gennemsnit et fald som fører os temmelig jevnt 
over fra den botniske MG. til den norske IL a. Vi undgaar hypotesen om 
det uherte brudd i gradienten, som man heller ikke har fundet det ringeste 
direkte mærke av, hverken ved vand- eller bræ-skille. Det er bare ved at 
den lavere strandlinjegruppe II (med »tapes-linjen«) i Norge, og ikke Ie, 
henferes til samme sidste istid som seterne og de botniske at en geofysisk 
urimelig hypotese kan undgaaes — et uavhaengig bevis for den her hæv- 
dede mening om atpaa-istiden og dens strandlinjenivaa]. 
Hvad sete-strokets utstrækning angaar er det sandsynligt at jeg navn- 
lig i Strandlinje-studier 1890 har git det for stort omfang i Norge. Det er 
