pum 
1913. No. 2. FRA ISTIDERNE. 83 
kanske bare lokalt at man vil træffe mærker av brædæmmede indsjoer 
sendenfor Gudbrandsdalens — om dem finder jeg imidlertid ikke grund til 
at forandre mening, trods H. ReuscH endnu i 1911 drar seterne her i tvil. 
Jeg var imidlertid allerede i 1902 kommet til en noget ændret opfatning 
av den sidste storbras overflateforhold, ved at studere utbredelsen av 
»botner, band og skar« paa grundlag av maalebordsbladene i N. geograf. 
opmaaling. Da det er uvist om jeg faar anledning til at fere undersekelsen 
videre, skal jeg her gi et forelebig oversigtskart som kan belyse hoved- 
forholdene (Kart II). Jeg har gaat ut fra som overveiende sandsynlig at hvor 
man har typiske dofner med mærker av lokalbr&erne, med urerne o. s. v., der 
har epi-bræen ikke stroket over. Ellers vilde botner være fyldt op eller 
jevnet ut, urerne skrapt vaek, den typiske botnform utvisket. Videre gik jeg 
ut fra at hvor man har band ved vandskillene, rygger mellem motsat gaaende 
særlig naar disse er dækket med ur, der har ikke nogen bræstrom gaat tvers 
over i sidste istid. Renskıapte, gennemgaaende skar med ubestemt vand- 
skille viser derimot som regel at her har der gaat en jekel tversover. En 
gennemgaaelse av over 2000 heider for botner, band og skar viser nu 
ogsaa at heiderne samler sig i et ret smalt heidebelte, som stiger indover 
mot sidste storbræs heideakse ved braeskillet, bestemt efter skuringsmaerkerne 
og blokkflyttningerne. Utenfor den sammenhængende storbræs omraade, ute 
paa halveen mellem fjordene ved Vesterhavet er det de klimatiske forhold som 
bestemmer nedre botngranser, som gennemsnitlig ligger omtrent 400 m. 
lavere end botnbraerne der nu. Over heifjeldet viste den nedre botn- og 
bandgrænse imidlertid heideforhold som var rent uventede for mig. Jeg 
hadde i mine ferste arbeider uten videre gaat ut fra at storbraeen dannede 
et sammenhængende hele med heideakse efter braeskillet og med en svak 
hvalving ogsaa efter heideaksen ind mot midten, over Jemtland omtrent 
— hvor jo ogsaa sænkningen under brætrykket var størst. Men det viste 
sig ikke at ha vaeret en saadan samlet indlandsis, heller ikke tilslut en lang 
»pelse« efter bræaksen. Men hoidemaalene samler sig om skilte brecentrer. 
Vi har tre store brækerner 1) over Langfjeldene, 2) over Herjedalen, 3) over 
Lappmarken. I den første kanvi igen skille mellem to smaa særskilte paa Vidda, 
som hæver sig over I 400 m. o. h. nu, og et større over Jotunheimen, som naar 
‘over 1 600m. Herjedalscentret omsluttes av 1 200 m.-kurven likesom Lappmark- 
centret, som dog ogsaa hæver sig over I 400 m.-kurven efter akseni den nordlige 
del — heidemaalene paa estsiden blir jo borte her, da fjeldheiderne ikke naar 
op. Disse særskilte bræcentrer traer ogsaa frem ved skuringsmerkernes 
retning. Disse forklares utvungent netop ved slike centrer som botnhei- 
derne fører til. Vi kan se i Norge hvorledes bræbevægelsen østover fra 
Jotunheimen kleves mot Herjedalscentret og avbeies saavel mot syd 
