Fors. No: 2. FRA ISTIDERNE. 85 
sigelsen geometrisk — falder betydelig estenfor heideaksen, og Bottnvikens 
og de store norske fjorde virker dypt ind. 
Endnu mere betegnende blir forholdet ved et kart over eguiglacia- 
lerue, saavidt disse kendes. Vi finder igen de tre hovedcentrer med over 
200 dages islagte valn — inderst op til 300. 150 og 160 dages-kurverne beier 
ind over Trondhjemsfjorden og over Oplandene langt op i Gudbrandsdalen. 
Og 200 dages æquiglacialfelternes længdeakse falder betydelig østligere 
endnu end kuldecentrernes. 
Paa dette sidste forhold maa eiensynlig lægges særlig vægt. Det lig- 
ger saa nær at holde sig i sine spekulasjoner over storbræerne til sne- 
grænsen, som ligger saa meget lavere ute ved kysten end bak heideaksen. 
Men man overser da det forhold, at man endog regelmæssig har meget 
længere snebar mark og aapne vatn i de strøk hvor botnbræerne ligger 
lavest. Naar vi tænker os omraadet for den evige sne og is vokse ved 
en temperatursænkning, saa vil det være i de deler av den Skandinaviske 
halvø som nu har færrest dage snebar mark og optødde vatn, at virkningen 
vil vise sig først til brædannelse ved at dette ringe antal dage minkes ytter- 
ligere. Det er her fonnerne vil vokse først sammen til bræer; det er i de 
tre centrer som isotermer, æquiglacialer og aequinivaler viser, hvor stor- 
bræer dannes. I det store vil altid havets varmende indflytelse virke, saa bræ- 
dannelsens akse vil falde langt østenfor heideaksen. Dette fører os netop 
til de felter hvor vi efter botngrænsen og skurings- og blokkflyttningsret- 
ningerne har fundet at atpaaistidens tre bræcentrer har ligget. Kanske 
med bare 3—4° klimatforværring vilde vi faa storbræ her. Hele Norge 
omtrent vilde falde indenfor o? isotermen ved 4° temperatursænkning. 
Men nu mener jeg det kan siges med fuldstændig sikkerhet netop efter 
bræoverflatens høidekurver som de fremgaar av botner og band og av alt 
vi vet om bræbevægelsens retning fra istidens slut, at disse først dannede 
særskilte bræcentrer aldrig har virkelig smeltet sammen til én skandinavisk 
storbræ. Det er en nødvendighet at anta at hadde brævæksten fortsat gen- 
nem en lang istid, saa maatte de lave partier mellem centrerne være fyldt 
op, og utviklingen gaat henimot at frembringe den samlede storbræ med 
ievn hovedakse som bræfysikalsk maa være maalet. Æpi-storbræen er aldrig 
blit fuldt utviklet, hele atpaaistidens episodiske karakter viser sig ved at det 
ikke er kommet til en sammensmeltning av de kerner bræerne begyndte at 
danne sig om. Atpaaistiden maa ha været kortvarig — som vi har kunnet 
slutte os til ogsaa paa saa mange andre maater. 
Det er indlysende at fra dette synspunkt vil tolkningen av de høit- 
liggende strandlinjer og terrassedannelser vise sig i et andet lys, end naar 
man gaar ut fra den lange opdæmmende pølse som rest av en avsmel- 
