86 ANDR. M. HANSEN. M.-N. Kl. 
tende meget mægtigere indlandsis. Man vil faa brædæmmede sjeer og 
deres mærker paa et andet vis ved bræer som vokser tvertover dalferer 
og sænkninger, fra de centrer bræbevægelsen radierer ut fra; man vil faa 
vekslende avløp ogsaa i lavere nivaaer end vandskil-skarene — hvad min 
oprindelige teori ikke tilfredsstillende forklarte. Særlig i sænkninger mel- 
lem brækernerne som i Jemtland vil dette gælde. Og den lokale topografi 
vil komme til at virke anderledes naar man har hat særskilte smaa stor- 
bræer som blir avbrutt i sin vækst ved et nyt klimatomslåg, end naar det 
er en død rest av én stor samlet smeltende indlandsis. 
Lettere forstaaelig blir ogsaa de tildels enorme bræsjøavsætninger, naar 
det er en levende, men ufærdig bræ som virker, end bare en døende brærest 
under avsmeltning. Setesjoernes levetid maa bli længere hvor atpaa-bræ- 
randen ikke naadde vandskillet. 
Epi-bræens episodiske karakter forklarer ogsaa en del eiendommelig- 
heter ved epijeklerne som iakttakelserne har vist (jfr. »Vest-raet«). En 
raskt utviklet bre kunde drive de smale daljokler frem mellem nunatak- 
land paa Østlandet og frembringe de litet mægtige og ofte overraskende 
avgrænsede fotjøkler som gik frem med raet som randmoræne. Hvis det 
hadde været en lang konstant istid, vilde tungerne ha smeltet mere sammen, 
og der vilde efterhaanden ha dannet sig bræ ogsaa paa lavt nunatakland 
mellem dem. Det hele vilde jevnet sig mere ut. Jeg skal tilføje at de maal 
jeg har for brætungernes overflate fra randmorænerne ved Mjøsen, Tyri- 
fjord, Vestfold og paa Hovdefjeld, fører fuldt harmonisk op til de høide- 
kurver for bræoverflaten som jeg har fundet ved botn-maalene. Rand- 
morænerne om de mangfoldige nunataker i atpaaistiden maa selvfølgelig 
gøres til genstand for vidløftige undersøkelser — den første høie »strand- 
linje« som vakte min opmærksomhet fra Høgrond i 1884, seten paa Styg- 
fjeld 1076 m. o. h. er vistnok en nunatakdannelse — baade randmoræne 
og randsjøavsætning. Og Rondane falder mellem de to bræcentrer, saa det 
er vistnok selve storbræoverflaten som bestemmer heiden. De svære ter- 
rasseavsætninger rundt omkring viser da ogsaa tilstrækkelig at forholdet 
umulig kan ha været som A. Brvrr, P. A. Oven og W. WERENSKIOLD har 
villet ha det, at Rondane har været centrum for en aller sidste bræ, hvis 
jøkler skal ha dæmmet Glomdalen m. m. 
Det kan være sikrest at fremhæve uttrykkelig at en saadan ufærdig 
atpaa-bræ selvfølgelig ikke har naadd langt syd over Sverige. Alle under- 
søkelser over det der sidste isdækkes avsmeltning fra Skåne til Midtsverige 
gælder den sidste mega-bræ, hvis langsomme avsmeltning gennem konti- 
nentaltiden — fra yoldia-dryas til zirphæa-birk-furu, o. s. v. til tapes-iso- 
cardia-lind-trapa-tid ligger forut for atpaa-istiden — som falder i den kli- 
