1913. No. 2. FRA ISTIDERNE. 87 
matförsämring som indvarsles av granpollenlaget, og som ødelægger trapa- 
linde-vegetasjonen, efter von Post. Hvor langt atpaa-braeen naadde i ra-tid 
i. Sverige, skal jeg vogte mig for at uttale nogen forhaands mening om. 
Jeg skal bare peke paa at selv oppe i Norrland vil man, ‘med de skilte 
bræ-kerner og tilsvarende ringe bræmægtighet i mellemrummene, maatte gøre 
regning paa at kunne finde rester fra kontinenttid bevaret paa uventede steder, 
— jeg skal minde om de mærkelige jemtlandske tuffer og de »interglaciale« 
lerlag, om fund av carex pseudocyperus, najas marina m. m., om de »post- 
glaciale« skaelfund i 60—80m. heide ved Alnsen m. m., videre om lito- 
rina-faunaen ved Uletråsk (122 m. o. h.) og zannichellia og carex pseudocyp. 
i 160 til 171 m. heide i indre Nordfinland, alt undtakelsesfænomener der kræ- 
ver særskilt forklaring efter de lokale forhold. Mine undersøkelser i det par 
sidste aar har overbevist mig om nødvendigheten av at følge atpaabræens 
jøkler -nede i lavlandet skridt for skridt efter deres randmoræner, skurings- 
mærker m. m. — man kan aldrig med sikkerhet regne ut paa forhaand hvor de 
har gaat tvers over en dal eller svinget ned i den. Detaljundersøkelserne maa 
bli vidtløftige, de byder stadig overraskelser. Jøkelisen viser snart sin egen- 
skap som rigid isflak som gaar forbi lavere land ved siden, snart som pla- 
stisk strøm som følger dalførerne — dog utvilsomt mindre nøie selv ved de 
50—70 m. jekelender end jeg ihvertfald paa forhaand hadde tænkt mig 
mulig. Ældre lag kan ofte spares. 
Men alle forhold viser sig i det store fuldt harmoniske, svarende til 
en raskt utviklet og fremrykkende storbræ (med særskilte utviklingscentrer) 
som likeledes blir hurtig stanset i sin utvikling. Paa biotaen viser den sin 
indvirkning først og fremst ved at decimere de varmeste kontinentale for- 
mer, som splittes til spredte relikter, mindre ved selv at bringe arktiske 
former. I direkte bræslamfyldt vand kan portlandia lenticula, kanske endog 
en liten form av portlandia arctica igen dukke op, men oftest mangler en 
glacial fauna som kunde trives under den episodiske istid — i torvmyrene 
kommer fattige ordinære overflatelag over linde vegetasjonen, sjelden (Vær- 
dalen) dryas. 
De overensstemmende iakttakelser ved botnernes og bandenes nedre 
grænser og efter skuringsmærker og blokkflyttninger fra ikke-sammensmeltede 
brækerner, videre de maal — rigtignok ikke mange — jeg har fundet for 
nunatak-randmorænerne, som fører jevnt frem mot ra-braetungernes heidemaal, 
de forskellige forhold som samlet gir et harmonisk billede av en uutviklet 
nordskandinavisk storbræ, en episodisk, litet utpræget istid — alt dette kan 
man igen bruke som et vægtigt bevis for at denne sidste nedisning av det 
nordlige Skandinavien zkke kan ha været en avslutningsfase av en mega- 
istid; det har ikke været en direkte fortsættelse av en indlandsis som naadde 
