90 ANDR. M. HANSEN. M.-N. Kl. 
overhodet over det lose dække i Norge med klarhet over istidens mærker: 
»Om Jordbundens Beskaffenhed i en Del. af Romeriget og Aker« heter 
det: at det er »ledsaget av et kart, hvor da ogsaa en del »glacialmasser« 
er avsat«. Det nævnes ikke et ord om at man her har den første utskil- 
lelse av de forskellige ler- og sandlag, heller ikke om det ypperlige profil 
som ledsaker hans skildring fra 1860 — som dog gir de avgerende for- 
hold saa rigtig og klart, at P. A. Ovens mere end 70 omfattende detalj- 
arbeider fra halvhundrede aar senere i sammenligning dermed paa væsentlige 
punkter repræsenterer et betydelig tilbakeskridt. Jeg skal genta hvad jeg et aar 
for P. A. Oven skrev om dette grundlæggende arbeide i norsk kvartærgeologi, 
som ikke skal faa bli glemt, om TH. KJERULF paa saa mange punkter senere 
underkendte bræernes virksomhet: »Det staar fast at KJERULF for et halvt 
hundrede aar siden ved den første omfattende undersøkelse av kvartærforma- 
sjonens bygning i det sydlige Norge naadde frem til en opfatning av den 
kvartærhistoriske utvikling: en fuldstændig rolig og jevn tingenes gang 
under glaciasjonens tilbakegang, under stigning av landet, gradvis avløs- 
ning av de arktiske skæl ved varmekære, under en rolig, men gennem- 
gripende overflate-erosjon av lagene [gennem kontinenttidenl — og saa 
et brudd, en ny »rullestensflom [mine »epiglaciale« lagdannelser] med en over- 
gripende avsætning over og i de eroderede ældre lag, i horisontale ter- 
rasseflater med bratte mæler — ler, sandler og lagdelt sand, som fort- 
sættes i de supramarine avsætninger under bræernes sidste tilbakegang 
opover dalene — en forstaaelse av de kvartære lags historie, vundet ved 
frisk, forutsætningsfri, umiddelbar iakttakelse av deres bygning som vi al- 
drig skulde sluppet.« Det er karakteristisk at det eneste oplysende profil 
som overhodet findes i P. A. Øvens halvhundrede avhandlinger om Kri- 
stiania-feltet — fra et snit aapnet av jernbanen ved Grorud (Ark. M. N. 27) 
— svarer fuldstændig til KjeruLFs profil og gir en ypperlig illustrasjon til 
hans fremstilling — men rigtignok blir helt uforklarlig i P. A. OvENs skema. 
Det er videre eiendommeligt at P. A. OvEN i samme avhandling 1911 
hvor han paa saa mange maater vil vise »at det tør nok hænde at KJERULFS 
betydning for utviklingen av den skandinaviske kvartærforskning er blit 
ret meget overvurderet av hans samtidige,« bringer sit saavidt vites første 
kvartærhistoriske kart, hvorved man ved kartets tegn, som ikke kan mis- 
forstaaes, faar fremlagt hans opfatning, som i hans fremstillinger ellers er 
saa dunkelt fremstillet at man aldrig kan være sikker paa at faa fast grep 
i den. (»Morænekart. Kristianiafjord—Mjøsen, maalestok 1515500°). For 
det viser sig her at P. A. Oyen 1911 ikke er kommet ut over den metode 
KjERULF brukte 1876— 79, at fremstille »visse stadier for et tilbakesmel- 
tende eller for et fremkrypende isdaekke« ved linjer paa kartet som knytter 
