1913. No. 2. FRA ISTIDERNE. 95 
Bleiker). Kartet viser at de observerede steder dækker omraadet indenfor 
randmorænen — og motsætningen til de sydgaaende megaglaciale utenfor 
baade i retning og præg er klar. P. A. OYEN har med sin vante iver like- 
overfor detaljen tællet op ikke mindre end 8036 stener i avsætningerne ved 
hans hjem dengang i en »terrasse« som fuldstændig skal svare til »bund- 
morzenen« i sammensætning. Han kommer til det overraskende resultat 
at stedets egen bergart — den siluretasje som staar der — og likesaa den 
kalksandsten som staar like ved i den retning han antar blokkflyttningen er 
skedd, fuldstændig mang/er i »bundmorænen«. At »terrassen«, som i virke- 
ligheten er en fluvioglacial randavsætning (over ler med mytilus, macoma 
balt. m. m.), som han selv har fulgt stigende mot vest, ikke godt kan være 
ført frem i anden retning end dens jevne fald viser, falder ham ikke ind, 
heller ikke at netop i den retning fins ogsaa den siluretasje som er hyp- 
pigst repræsenteret. Og ikke et ord viser at P. A. Oven kender til at 
skuringsmaerkerne viser en bræbevægelse i Asker, omtrent lodret paa den 
utregnede blokkflyttningsretning N 16—18° V (1904 og o7)! 
Med en saadan undersokelsesmetode, hvor der ikke gives agt paa 
skuringsmeerker, randmoræner eller brærandavsætninger, har man liten ut- 
sigt til at kunne følge grænserne for noget »trin«. Ogsaa heri Asker har 
vi ra-tidens brærand — hvor P. A. Oyens kart trækker sit »III Aker-trin« 
over uten at avmaerke den smukke, ofte maegtige endemorzene. 
Jeg skal ikke følge P. A. Oven til hans trin IV og V, vi kommer da 
indenfor ra-linjen — som jeg saaledes leilighetsvis har fulgt til Kristiania. 
Paa vestsiden tilhører altsaa moræner fra alle hans tre trin I—III 
atpaa-istidens randbræ (Vestfold-raet, Sande-, Svelvik- og Asker-moræ- 
nerne). Stort set har bevægelsen gaat mere vest-øst end den sidste mega- 
glaciale og ogsaa paa flere steder brutt over i dalfører østenfor. Stor- 
bræen har steget i hoide raskere mot vest mot brækernerne paa Lang- 
fjeldene end til den fjernere heieste i Jotunheimen. Det er ved at følge 
blokkflyttningen, skuringsmærker og storbræens stigende høide ved nuna- 
takernes randmoræner at vi kan avgrænse epi-bræen selv. Vi kan ikke mere 
neie os med at kombinere enkelte moræner med linjer paa kartet. Vi vet 
nu — hvad Kjrrurr ikke var klar over — at vi har hat mere end én istid, 
og beviserne foreligger for at vi ikke heller har hat bare en eneste postglacial 
tid med klimatstigning og landhævning. Det er den sidste svake atpaaistid, 
som dog bragte bræerne paa Østlandet frem til havet med litet nunatak- 
land bræfrit, hvis virkninger vi først maa skille ut. Og dette faar gøres 
skridt for skridt efter de dynamisk-geologiske kendemærker, morfologisk. 
Bræbevægelsen i den sidste nedisning, som ikke fik tid til at vokse sig ut 
til samlet storbræ, viser sig saa uberegnelig, brærandens avgrænsning saa 
