1913. No. 2. FRA .ISTIDERNE. 103 
under stenalderen«, 1905). Temperatur-sænkningen efter eke-tapestid blir 
derimot nu mere og mere anerkendt — og den var i Nordskandinavien 
atpaa-istiden med II-»tapes«-strandlinjerne. 
At denne epiglaciale periode var kortvarig kan man slutte arkæologisk 
av at samme boplasser har bæret bebodd med i det hele uforandret kultur- 
præg gennem væsentlige deler av sænkningen. At den ligger os nær 7 
tid fremgaar av Limhamn-profilet med utelukkende »ældre stenalder«, den 
»baltisk-arktiske«, i dypere lag av strandvolderne, men med mange mærker 
av den nyindvandrede ariske jordbrukskultur med »yngre stenalder, mega- 
litiske« i de øverste strandvoldlag. Denne ariske kultur er altsaa kommet 
til Sundet i slutningen av episænkningen, og dens optræden i Skandinavien 
kan av arkæologiske grunde ikke sættes mere end omk. 4— 5000 aar tilbake. 
Og som nævnt har hele atpaaistiden selv neppe varet mere end 2—3000 aar. 
Dette svarer nøiagtig til mit ældre, paa temmelig usikkert grundlag 
byggede overslag for »subglacial-tiden« 1893. Men resultatet av de sidste 
aars undersøkelser er netop, at det er den »subglaciale« strandlinjes tid 
(som er tapes-litorina-sænkningens) som bragte storbræens utbredelse til 
raet med en saadan særskilt nordskandinavisk svak istid, som jeg altid har 
hævdet maatte antas som forklaring av mange, særlig biologiske forhold. 
I denne kuldeperiode laa der ikke bare brærester ved bræskillet, som jeg 
før antok, men bræranden naadde frem til kysten i Østnorge, mens den 
indsjoperiode, da den høie strandlinje (le) og dens svære terrasser og 
seter blev dannet, tilhører en langvarig avslutningsperiode av den forut- 
gaaende sidste mega-istid. Forlandet vest- og nordenfjelds var ikke saa 
væsentlig ulike i begge disse strandlinje-tider. 
De arkæologiske forhold paa Østlandet maa forklares helt anderledes, 
naar det var i køkkenmødding-sænkningens tid storbræen naadde helt frem 
til raet. Jeg hadde i 1903 og 04 konstateret at det var ved en strandlinje 
60 > 40 m. ved Kristianiafjorden at WNøstvet-boplassene samlet sig — en 
opfatning som først blev meget skarpt angrepet av W. C. BRØGGER (1904), 
men senere (1905) godkendt efter hans undersøkelse av væsentlig de samme 
boplasser som hadde vist mig forholdet. Det har fra først av faldt mig vanske- 
ligt at forstaa at denne førariske boplasskultur stanser med étt slag ved denne 
strandlinje, mens den germanske kultur med yngre stenalders slutning først 
kan konstateres ved et adskillig laverere nivaa. Og det var mærkværdig 
at der ikke skedde nogen videre-utvikling av den anariske kultur paa Øst- 
landet", at det blot var paa Vestlandet og nordover at denne kunde følges 
1 W.C. BRØGGERS forsok 1905 paa at skille ut særskilte arkæologiske nivaaer, med bare et 
par eller ganske faa meters høideforskel, ,Nostvetoksernes", „butnakkernes“ o. s. v., 
maa betegnes som mislykket, saavel arkæologisk som efter heidemaalene. 
