104 ANDR. M. HANSEN. . M.-N. KI. 
frem, til sen arktisk. Efter de enstemmige og tilsynelatende avgerende 
argumenter fra danske og svenske geologer om at netop dette nivaa 60 > 40 
repræsenterte klimatoptimum og ferte jevnt over i nutidens forhold, syntes 
der dog ingen anden utvei end soke saa pas rimelige Jistoriske forkla- 
ringer som mulig til Nestvetkulturens bratte stans ved dette nivaa — tapes- 
nivaaet, mit tidligere subglaciale. 
Forklaringen viser sig nu meget enkel i hovedsak. Det var bræfrem- 
rykningen til raet som bragte en absolut avslutning av Ostlandets Nostvet- 
kultur, som var rikt utviklet ved den strandlinje da episenkningen begyndte 
(tapes-nivaaet, kekkenmedding-strandlinjen). 
Efter de dengang foreliggende data hadde jeg (Landnäm i Norge 1904) 
antat at Nestvetkulturen sluttede sig til kekkenmoddingernes som en videre ut- 
vikling, som en begyndelse av den særutvikling av den gamle kultur utenom 
det av arierne besatte omraade som ferte til »arktisk« nord i Skandinavien. 
A. W. BReccER hævdet derimot (1905) at Nestvetkulturen var samtidig 
med kokkenmoddingerne, for en stor del fordi dens boplasser, som paavist av 
mig, laa ved kokkenmeddingernes geologiske nivaa. Efter det senere beskrevne 
Brabrandfund bortfaldt enhver grund til at anta som fer almindelig at trind- 
ekserne, butnakkerne var yngre end kokkenmoddingtid, saa dette arkæolo- 
giske moment svigtede for mig. Jeg er nu fuldstændig paa det rene med 
at A. W. BRØGGER hadde ret og jeg uret. Nostvet-kulturen var samtidig 
med kokkenmeddingerne i Danmark, ikke en videre fortsættelse. Utvik- 
lingen blev avbrutt ved bræfremrykningen til raet paa Østlandet, og blot 
paa Vestlandet kunde en kanske baade i tal og i kultur reduceret rest av 
det gamle folkeslag fortsaette sin saeregne kultur, som senere, efter at epi- 
bræen var forsvundet, fik tilknytning med stamfrænder i Sverige og Fin- 
land. Det var vel for en stor del denne uforklarede motsætning mellem 
Øst- og Vestland som bragte A. W. BRØGGER til at opstille sin hypotese 
om en baltisk folkeindvandring til Vestlandet nordfra over Trøndelagen 
(1906). I ıgıı (Naturen) har han dog fremhævet samhaenget mellem ældre 
og yngre jædersk stenalder og anerkendt at den kultur som hersket paa 
Jæren i Viste-vildsvin-linde-eke-tid, har dannet utgangspunktet for utviklingen 
til arktisk. Naar de geologiske kendsgerninger nu godtgør at braefrem- 
rykningen til raet skedde under den postglaciale sænkning, har vi faat en 
fuldt tilfredsstillende forklaring for at Nestvetkulturen ikke faar nogen 
fortsat utvikling paa Østlandet. Om de væsentligste punkter av stenalderens 
arkæologi er saaledes A. W. BRØGGER og jeg nu kommet til overensstem- 
mende opfatning. 
Det vil bli en opgave som kræver vidløftige undersøkelser paa stedet, 
at utrede Nøstvetfundenes topografiske forhold til raperiodens jøkler og av- 
