106 ANDR. M. HANSEN. M.-N. Kl. 
skandinavisk istid (deuto- eller neoglacialtid) faar paa ny sin gyldighet som 
forklaring for kortskallernes overveiende vestlandske utbredelse. Det var 
bare paa Vestlandet (og senere nordenfor) at det ældre folkefærd kunde 
fortsætte etnologisk selvstændig sin »daltarktiske« kultur fra atpaaistidens 
kekkenmedding-Nestvet-trin frem til »arktisk« selv efter den yngre neolitiske, 
germanske indvandring med jordbrukskultur var kommet. Denne naadde 
Øresund allerede under selve epi-sænkningen (Limhamn), og fandt Østlandet 
og de bedste jordbruksbygder ihvertfald relativt langt svakere besat av 
det ældre folkeslag end selve kyststripen. 
I det hele vil der falde nyt lys over menneskets forhistorie i Norge 
ved en rigtig forstaaelse av den episodiske svake atpaa-istid. 
Fra den postepiglaciale avslutningsperiode av kvartærtiden som fører 
fra atpaaistiden til nutiden, er det et enkelt sent avsnit som trær tydelig 
frem ved sine strandlinjedannelser, overalt hvor der har været plass til at 
utvikle disse. Det er det nivaa som paa Østlandet er kaldt osterslinjen, 
P. OvEN, yngste tapesnivaa med scrobicularia-leret, W. C. BRØGGER, eller 
som ihvertfald for en stor del svarer til disse avsnit, samme nivaa som jeg 
i 1890 ogsaa skiller ut fra det nordlige Vestland som det a//antisbe. Kli- 
matet har vistnok vaeret bedre end nu, og ihvertfald en del av forekomster 
med heiere skoggrænse i hoifjeldet maa here hit. Men nivaaet falder nær 
»ra-strandlinjen«, det hævningsnivaa hvorfra episænkningen begyndte. 
Skælbanker og endmere leravsætninger fra disse to varme tider falder 
derfor ofte i samme nivaa og blir vanskelige at skille. Der kan indtræde 
forhold som ved »Kregemyr« ved Vistvik nord paa Jæren, hvor P. A. 
Øven finder en typisk tapes-banke fra kontinentalt klimatoptimum (i hvilken 
anledning W. C. BRØGGER (1905) frakender mig »evnen til at bedømme P. 
A. Øvens fine faunistiske bestemmelse«, fordi jeg (1904) tillot mig en be- 
skeden uttalelse om at »samtidigheten med køkkenmøddingerne er kun 
svakt begrundet ved den faunistiske likhet« 1904, s. 330), men hvor K. 
BjJoRLYKKE finder at skælsanden ligger hvor bølgerne slaar ind under stor 
sjø nu. »Belgerne har kastet de tomme skæl ind — — — det forekom- 
mer mig (K. Bj.) litet sandsynlig at denne skælbanke skulde skrive sig fra 
den postglaciale sænknings maksimum. Det ligger nærmere at anta at det 
er en langt senere dannelse, hørende til de laveste skælbanker« (s. 90). 
Det er sikkert nok netop under slike forhold at geologerne særlig vil ha 
interesse av »de fine faunistiske bestemmelser«. Det indtryk jeg fik av et 
første studium av P. A. Øyens detaljarbeider, at der virkelig utskiltes fau- 
