1913. No. 2. FRA ISTIDERNE. 113 
bræbevægelse har lagt op, viser den gradvise ombeining av de indre ryg- 
ger i deres retning. Og det fremgaar overalt av deres indre bygning, som 
er fuldkommen lik de andres — et 2—3m. morænegrusdække over en 
kerne av ler, lagdelt sand, rullet grus. J. GRIMNES (s. 44) finder, at det 
kunde dog maaske være mulig at Obrestadheiden ikke indeholder egentlig 
morænemasse — — et snit viser under et 50 cm. tykt dæklag først et lag 
sand av lignende tykkelse og derunder rullestensgrus, skraatstillede lag 
underst. Men alt dette hviler igen paa lerlag — som. viser sig overalt i 
brekkens fot ute mot havet. Og dette ler er, som K. BjøRLYKKE (s. 23) har 
fundet, skælforende. Bygningen er fuldkommen ens med Reve-ryggens, 
hvor BjerLYkke fandt mytilus, card. edule, corbula gibba, men Reveryggen 
følger NO—SV-retningen paa tvers ut til Jærens rev. 
Kystryggen kan heller ikke betragtes som nogen skuvemorzene med 
ler kerne — som raet. For den er bilateral symmetrisk — er ens til. 
højre og venstre for sin lengdeakse, har ikke bræsøkk bak og slap foran 
som en endemoræne tvers paa bræbevægelsen. I det hele — naar man 
har »moranerygger« av ens hoide, med en fremmed, oppresset kerne, med 
samme ens tynde ovre morænegrusdække, og ser hvorledes de indenfra 
svinger over i kystryggens laengderetning, saa er man ikke berettiget til at 
henfere dem til forskellig dannelsestid eller gere dem til forskelligartede dan- 
nelser. De er alle drumlins nogenlunde i braestremmens retning, og denne 
svinger altsaa fra den sydvestlige indenfra indlandet over i tilslutning til 
kystryggenes med drumlins i Skagerak-rendens braestrems retning. 
Blokkflyttningen beviser ogsaa at det var saa. I stort fører kystryggene 
betydelig mere estlige blokker fra Ostnorge m. m., ogsaa i overflateblokker, 
sammen med Egersund-feltets bergarter naermest efter samme retning fra 
SO. Indlandsryggene indeholder omvendt sjelden Kristianiablokker, ikke 
oftere end forklarlig ved at de ældre kvartaerdannelser helt ind til Hei- 
jæren og Gandfjorden fører dem. Oplysende blir nu særlig forholdene 
sydlig i Jaeren, fer kystryggen er stukket til havs ved revet, og sendenfor 
den del hvor saaledes den NO—SV retning er blit helt dominerende. Det 
er her vi har de morænerygger som tydelig viser ombeiningen, og her 
har vi ogsaa glacial-aaser, som viser at de subglaciale br&elver har sekt 
utvei mot vest. Saa er tilfældet ved Husvægg-aasen ved kysten, og saa 
oppe i heiden ved Opstad, der hvor P. A. Oyen fandt »mill surface«-faeveiene 
i de bratte glacial-aas-sider (K. BJoRLYKKE omtaler (s. 61): flere — — rygger 
ser man fra Opstad at strække sig i NNV retning — andre i ONO — o. s. v.). 
Netop i dette parti fra Heijaeren til revet kan man se hvorledes blokkflytt- 
ningen svinger over fra nordvestlig i syd, over vestlig til den sydvestlige 
nordenfor paa Jaeren. Jeg kan for den petrografiske bestemmelse av de lese 
Vid.-Selsk. Skrifter. I. M.-N. Kl. 1913. No. 2. 8 
