1913. No. 2. FRA ISTIDERNE. 125 
frem her oppe mot fjeldsiden og det kanske ogsaa er samme bundler som 
kommer op i dagen under myrerne indenfor kystryggen, mens sandlaget 
ute ved Norske rendes kant er hele 70—80 m., kan forklares baade ved 
selve avsætningen av fluvioglaciale masser nede i forsænkninger, ikke i 
bakker, og ved senere erosjon av de indlandsbræer som gik frem her og 
ogsaa førte med masser av det faste fjeld, hvit granit og graa gneis, fra 
Heijeren. De grov sig ned til leren i stremleierne, mens morænegrus og 
de øvre fluviale lag fortrinsvis blev presset op i ryggene imellem. 
Jeg tror derfor at A. GRIMNES har rett i sin opfatning, at det er bund- 
leret fra borehullerne fra — 70—80—124 m. som trær i dagen indenfor og 
i bakken op mot Heijaren — men altsaa her med bare en brøkdel av den 
mægtighet som han og BjaRLYKKE gaar ut fra efter topografien under for- 
utsætning av at hele heiden er lest materiale. Tx. Dan ts profil (gengit 
hos A. GRIMNES s. 4) fører bundleret frem til det øverste av de to tynde 
øvre lag av ler i en morænerygg som dog utvilsomt maa skyldes sidste 
brædækkes arbeide — hvilket øjensynlig er urimelig. Den enkleste slut- 
ning er at det mægtigste lerlag like paa fjeldgrunden er én dannelse fra 
første store istid, og at de løse fluvioglaciale dannelser over denne bund- 
moræne baade fra først av har været mægtigst nede i Norske rendes dal 
og har været genstand for stærk erosjon ovenfor, hvor indlandsbræer i 
sidste store istid gik frem over dem. At disse har eroderet her, viser 
som sagt de svære masser av hvite granitblokker i eller paa overflaten 
utover fra hjemstedet frem til Nærbe. Og det kan vere værdt at gøre 
opmærksom paa at det tynde, par meters øvre morænedække som er saå 
utbredt paa Jæren, neppe heller er at opfatte som en virkelig akkumula- 
sjonsdannelse, en nyavsætning, men repræsenterer netop de uordnede 
masser som rives med av løsterrængets overflate under bræens erosjon av 
dette. Det blir særlig stuvet sammen mot mindre pressede steder mellem 
bræstrømmene, i deres leie findes oftest det ældre fluvioglaciale grus eller 
ler med tyndere og flekvis dække av overflate-aur. 
Da skællene i Opstadleret — fundet 175 m. o. h. i bruddstykker sammen 
med smaabiter av kritt, rombeporfyr og devonisk sandsten, hærdet silur m. m., 
ifølge K. BjerLykeE (s. 25) ogsaa kulbiter — likesaavel som stenene kan 
være kommet langveis fra og ikke oplyser noget om nivaaforholdene, og 
heller ikke er karakteristisk for nogen enkel del av tiden mellem crag og 
nu, er man ikke berettiget til at henføre dem til en interglacial tid og ut 
fra det supponere en forutgaaende stor istid. Man har heller ikke ved 
- kysten andet end en mægtig bundmoræne, direkte paa fjeldgrunden, med 
meegtig diluvium over. Ferst i overflatelagene kommer igen et tyndt lag 
skzelforende moræneler under den tynde dækmoræne, i rygger som eien- 
