1913. No. 2. FRA ISTIDERNE. 127 
Skællene ved Reve er vel hentet op fra den bugt bræstrømmen efter 
Gimre-myrens saenkning gik ut i ved Figgjas os, og presset ut i sideryggen. 
Forekomsterne i kystryggen ved Obrestad sendenfor paa samme vis fra 
havet utenfor. Ved Lerbreekk ligger forekomsten like ind fra stranden. 
Her, ved Varhaug, ved Gredeland og ved Reime fins skællene i den store 
egentlige sidevold for Skagerak-breen — som morænelerets blokkfering 
viser (fra Ekersund, Kristiania, flint). Øverst fandtes dog ogsaa »hvit 
granit eller grundfjeldsbergarter fra os/«, alt efter K. BjerLykke (s. 23). 
De lavere rygger utenfor fra Obrestad til Varhaug gamle kirke er en 
mindre side-morænerygg nærmere bræstremmens akse med samme indre 
bygning (sml. Tx. Danııs profil K. Bj. s. 201). 
Den istid som bragte det øvre morænedække paa Jæren og gav den 
nuværende ytre overflateform til kvartæren, kan vi direkte slutte har været 
den som følger like efter max.-istiden — den baltiske istid, som jeg vil 
foretrække at kalde den: Mecklenburgian efter Saxonian, J. GEIKIE. Der 
blir derfor heller ikke rum for mere end én interglacial tid for de 
dannelser som ligger mellem den svære undre og den øvre dække-formede 
paa Jæren. I den baltiske istid gik den skandinaviske storbræ frem til det 
utprægede randmoræne-landskap som følger søndenom Østersjøen nogen- 
lunde parallel med kysten gennem Balticum, i bue op den jydske halvø. 
Nordlig i Jylland, søndenfor Limfjorden, avbrytes denne jevne, buete rand- 
linje skarpt ved at randmorænen i en omtrent ret vinkel med sin tidligere 
retning — den »Ussingske vinkel« — gaar mot vest ut i Nordsjeen, mens 
randavsætningerne, slæpene fra begge vinklens sider bygges fremover i 
heden mellem dem. 
For mig synes det ikke mulig at tvile paa at den vestgaaende rand- 
moræne fra den Ussingske vinkel er venstre sidemoræne for en Skagerak- 
jokel, den samme som paa sin hoire side mot Norge naadde ind til landet 
mot de møtende indlandsjokler ved Lister og Jaren. Men mærkelig nok 
angir UssING paa sit oversigtskart over denne indlandsis ingen Skagerak- 
jekel, lar tvertimot bræranden beie skarpt konkavt tilbake igen ind i en 
vinkel. Og som det synes tiltræder K. BjørLyKkkE (1908, s. 45) og ogsaa 
H. Munrue (G. F. F. 1910) denne opfatning. Det er dog indlysende at 
1 Det kan bemærkes at i dette profil, som i et par av K. BjørLykKes (Malletuva, 59, Obre- 
stad s. 109), faar man let det misvisende indtryk, at dækmorænen ligger over leret med 
horisontal flate. I ryggerne er det utvilsomt at leret bugner op som en indre kerne 
og indgaar i ryggen selv — som i A. GRIMNES' profil 9 s. 23, som altsaa ikke bestaar 
av en grusrygg ovenpaa flatt lerlag. Den eiendommelig vekslende og uregelmæssige 
skikting av grus- og sandlag som K. GRIMNES' profiler viser mange gode prøver paa, 
skyldes vistnok ogsaa selve opstuvningen i ryggerne, hvor grustakene almindelig 
findes. 
