130 ANDR. M. HANSEN. M.-N. Kl. 
fremstilling godt kan tænkes at erosjonen i sidste mega-istid naadde ned i 
ældre bundler ogsaa her. 
Forskellen mot K. BjerLykkeEs lagrække med 3 og 4 er heller ikke 
væsentlig. Vi henfører begge disse to skaelforekomster til samme inter- 
glacialtid mellem max.- og følgende (baltiske) istid. At imidlertid K. Bjen- 
LYKKES rækkefølge mellem dem indbyrdes maa være mindre sandsynlig, 
fremgaar ikke bare av det forhold, at det er de kolde tiders lag fra be- 
gyndelsen av interglacialtiderne som regelmæssig er stærkere repræsenteret 
end de fra den kolde tid som indleder en ny istid, baade fordi den første 
periode synes at ha været langvarigere, men ogsaa fordi den øverste del 
av de interglaciale lag fortrinsvis blir ødelagt av den følgende istids erosjon. 
Men navnlig det forhold er avgørende, at yoldia-leren ved Gandfjorden 
ogsaa indeholder mytilus og cyprina og efter arbeidernes opgave (K. Bj. 
s. 32) øverst en likefrem skaelbankedannelse, hvortil BjøRLYKKE selv hen- 
fører disse to arter. 
BJøRLYKKES orden 3—4 maa snues om. 
Om den sidste store istid som ga dækmorænen er enigheten fuld- 
stændig for nordre Jærens vedkommende. Men for søndre del foreligger, 
som utviklet før, avgørende beviser for at bræbevægelsen har været vestlig 
og nordvestlig, ikke sydvestlig, og indlandsbræerne maa ogsaa i denne 
istid sluttet sig til en Skagerak-bræstrøm som først møter længere ute og 
i lavere nivaa. 
Efter den sidste nedisning av Jæren sætter K. BJORLYKKE det saedvan- 
lige skema med land-stigning og klimat-forbedring, med en liten tapes- 
sænkning under klimatoptimum. Utviklingshistorien under storbrzeens til- 
baketog fra det baltiske morænelandskap, hvor dryas-vegetasjonen straks 
rykker ind, er neie studeret, og svenske geologer tror jo endog at kunne 
folge tilbaketoget aar efter aar gennem hele det sydlige Sverige. Det blir 
et langvarigt tidsrum, maa regnes i tusenaar, og avsmeltningen har ikke 
været jevn. Der har været stilstander eller oscillasjonsperioder avmærket 
med store rand-morænebelter. I Danmark har P. Harper (En estjydsk 
israndslinje, Kbh. 1908) paavist et utpræget stadium indenfor den ytre rand 
som danner den Ussingske vinkel. Forbindelsen med Skagerak-jøkelen er 
nu tapt, storbræranden laa fremme i de sydøst-jydske fjorde og i de fjorde 
som sydfra gaar op i Grenaahalvø (Dyrsland). Randmoræner over de 
danske øer viser at det er en Östersjo-tunge, hvis rand trækker sig tilbake 
mot sydost. I Sverige har man en dobbelt moræne-række som omkranser 
Småland, gennem Halland og Blekinge til Kalmar, og senere opløste rækker 
fra syd for Vånern østover. Saa langt er vel tilbaketoget av den svenske 
indlandsbræ i endnu arktisk-kontinental tid klar, uten at man er kommet 
