1913. No. 2. FRA ISTIDERNE. 233 
mene gik over alle heierne ut til Jaerens kystlinje, og den sydvestlige 
bræbevægelse kom tvers over Boknfjorden ind Gandfjorden og over 
Stavanger-halveen. Det maa altsaa være et meget utpreget og langvarig 
konstant stadium av den baltiske storbres tilbaketog disse høre terrasser og 
den heie strandlinje tilhorer. Selve den kraftig utviklede strand-sete viser 
at havnivaaet holdtes længe. 
Forholdet kan — saavidt jeg ser — forklares ganske enkelt saa, at 
gennem den meget langvarige tid da den baltiske storbræ paa sin konti- 
nentale syd- og østside, med den forholdsvis tynde bræplate over flat- 
landene her (sml. »Om beliggenheten av bræskillet og forskellen paa kyst- 
og kontinentalsiden hos den skandinaviske storbrae« N. Mag. f. Naturv. 1895) 
trak sig langsomt trin for trin tilbake, saa har tilbaketoget paa kystsiden 
efter de topografiske forhold maattet falde i to distinkte avsnit. I det første 
maa de store /jordjokler forsvinde, fjorddypenes jekelleier var gjort for 
jekler fra max.-istiden av ganske anderledes vældige maal end baltisk- 
istidens, og disse kunde ikke fylde dem længe under en avsmeltningstid 
(dyp Boknfjorden — 697, Hardangerfjord — 791, Sognefjord — 1244 o. s. v.). 
Naar Jarens bra-brem paa omk. 100 m. smeltet av, saa hadde ikke Ry- 
fylkes bræ-opland magt nok til at holde vedlike en jekel 15 km. bred, den 
maatte komme paa svem paa 5—700 m. dyp og vare kalvis naar den 
slapp ut renden rundt Karmeen. 
Men efter fjordjekel-tiden var der intet mellemstadium i de bratte 
fjordsider. Det andet distinkte avsnit hadde bare /jeldplataa-breen. Oppe 
paa det hævede gamle tersiære peneplan hvori de præglaciale fjorddale er 
skaaret ned som canons (se Menneskeslægtens ælde 1897, »Bogen om 
Norge« Frem Igor), maatte den ganske utvilsomt holde sig saalenge den 
baltiske indlandsis endnu ikke var forsvundet i lavlandet paa kontinental- 
siden, altsaa gennem den væsentligste del av de tusenaar avsmeltningen 
tilbake over Syd-Sverige foregik. Dens vestbrem trak sig vel noget opover 
det haeldende gamle peneplan, men stigningsforholdene og den overhaands 
opstykkede topografi maatte i det hele volde at gennem lange tidsrum maa 
der ha holdt sig bræer paa Vestlandet med omtrent uforandret omfang. 
De sendte fra først av større mængder bræmasse ned i sine jøkler til fjor- 
dene, til avsmeltning der. Men paa de mere sammenhængende halvøer 
mellem fjordene, hvor ogsaa vore store bræer nu ligger, der laa gennem 
hele dette avsnit av fastlands-tiden bræer med samme grænser ved stupene 
mot fjordene, og uten at kunne bygges op til væsentlig heiere skjoldhøider. 
Til dette langvarige konstante tidsrum av kontinenttiden, av den baltiske 
indlandsises avsmeltnings tid, med plataabræerne og fjordbundsjøklerne maa 
