134 ANDR. M. HANSEN. M.-N. KI. 
det arktiske yoldia-nivaa paa Atlanterhavssiden henføres; med de høie strand- 
linjer og de høre terrasser, le. 
Ut fra den almindelige og nærliggende forutszetning, at ra-perioden laa 
forut for denne periode, har jeg tidligere betragtet de to perioder, 
ra-perioden og »indsjo-perioden«, som nær sammenhørende dele av den 
sidste istid med maksimums utbredelse til raet — en neoglacial tid 
efter den baltiske mega-istid. Det fornyede studium av kvartærhistorien 
som jeg i de sidste aar har optat igen efter en længere avbrytelse, 
har vist mig at dette ikke er saa, at det derimot var i min »sub- 
glaciale« periode bræen naadde helt til ra-linjen, og at det høie strand- 
linje-nivaa ganske vist var det koldere istidsavsnit som kom nærmest foran, 
men altsaa maa tilhøre den sidste mega-istid, den baltiske, fremdeles som 
en »indsjø-periode« med plataabræer og jøkler ned til fjordarmene paa 
Vestlandet, med avsætning av de høie terrasser til I ¢-strandlinjen. Mit 
ældre navn »epiglacial« for denne indsjøperiode og dens strandlinje-avsæt- 
ninger kom nu ikke til at passe, og jeg bestemte mig i »Vest-raet« til at 
bruke dette av mig indførte navn om hele den svake istid med ra-linjen 
som ytterste brærandgrænse, den »atpaa-istid« som bare i Nord-Skandi- 
navien var en istid i bokstavelig forstand!. Som almindelig navn for hvad 
der i Norge faktisk var en »indsjø-periode«, fordi jøkelenderne holdt sig 
saa længe konstant i indsjørækken og netop da, som paavist av A. HELLAND 
i 1875, eroderet disse indsjøskaaler, som »bræende-søkk«, vil jeg da opta 
det almindelige »senglacial<, G. DE GEER, (»spatglacial<), som jo i gængs 
sprogbruk gælder om netop indsjøperiodens dannelse i Norge, den høie 
strandlinje (med mytilus), yoldia-terrasserne o. s. v. 
Periodens forhold i det enkelte kan kun utredes ved et rasjonelt stu- 
dium av Vestlandets terrassesystem, med utskillelse genetisk efter morfologisk 
alderspreg og stratigrafi, ikke bare hypsometrisk og faunistisk. Opgaven 
foreligger ikke her for dette arbeide. Til almindelig orientering om pe- 
riodens vægt, om hvilken orden dens størrelse er, skal jeg bare peke paa 
at de nyeste svenske overslag kommer til et tidsrum av 1!/4—2 myrieter 
(à 10000 aar) for den baltiske brærands tilbaketog fra endemoræneland- 
skapet til »litorina-seenkningen« og til litt nord for 60° NB i Sverige. I 
! Personlig vilde det faldt mig naturligst at beholde mit gamle navn „subglacial“ — og 
„epiglacial“ kunde jo til ned være berettiget efter sin betydning i forhold til sidste 
mega-istid. Men subglacial var gængs i bruk morfologisk = infraglacial, inde under 
bræen, og jeg tænkte mig det lettere at faa atpaa-istiden indpasset i det almindelige 
skandinaviske kvartærkronologiske skema — efter det kontinentale klimatoptimum, naar 
jeg ikke fremhævede dets karakter av almindelig istid ved navnet neoglacial, Over- 
flytning av navnet epiglacial har dog ogsaa sine betænkeligheter. Svarende til Saxonian 
og Mecklenburgian kunde opstilles navnet Scandinavian. 
