1913. No. 2. FRA ISTIDERNE. 135 
Strandlinjestudier 1890 satte jeg tiden (med ?) til 1—3 myriet og den »epi- 
glaciale« = indsjeperioden til henimot r myriet ("6--9), senere har mine 
overslag git ialt 2 myrieter, hvorav den ene, altsaa omkring ro ooo aar, 
gælder for indsjoperioden, de høie terrassers og strandlinjens tid. Over- 
slagene svarer altsaa upaaklagelig. Atpaa-istiden, epiglacial-tiden i den nye 
betydning, med episænkningen til den »postglaciale« strandlinje kan nu, 
efter Limhamnprofilet særlig, dateres arkæologisk med sin avslutning til 4—5 
tus. tilbake; mit tidligere overslag for »subglacial« var ogsaa 4 tus. (1894). 
Dimensjonerne har saaledes i det hele været rigtig bedømt, og jeg antar 
at det samme fremdeles gaelder om mit overslag for den »subglaciale« 
epiistid selv, 2—4 tus. Forskellen ligger med sin tyngde i at det var 
under subglacial-tiden, efter »tapes-tid«, at braefremrykningen naadde helt 
til raet, og at det derfor er til det subglaciale strandlinjenivaa den svake 
atpaaistid maa henlægges, som jeg altid har været paa det rene var den 
nødvendige forutszetning for de nuværende biotiske forhold. 
Den senglaciale strandlinje ved vestkysten med yoldia-terrasserne er saa- 
ledes dannet under det langvarige avsnit av den baltiske istids avsmeltnings- 
periode da fjordjøklerne allerede var forsvundet og plataabræerne holdt sig 
konstant med jøkler ned til fjordarmene. 
Efter isostase-teorien er det, som jeg ofte før hat paapekt, forstaaelig 
at landplaten holdes i konstant mivaa naar brætrykket er ens under kon- 
stant bræ. Derfor vil denne plataabræernes og indsjøjøklernes strandlinje 
naturlig ventes kraftig utformet. Særlig gælder dette ute ved kysten, hvor 
nivaasvingningerne er smaa — som tidligere utviklet ogsaa for episænk- 
ningens strandlinje. Fuldstændig konstant har den dog ikke været. Allerede 
i Strandlinje-studier 1890 gjorde jeg opmærksom paa »irregulære« seter, 
og fremhævet at strandlinjedannelser meget ofte optraadte i et noget høiere 
nivaa end hovedlinjen. J. Rexstap og J. Vocr har i N. G. U. 29 frem- 
hævet to nære trin (med ro—r17 m. imellem) for Helgelands vedkommende. 
Og V. Tanner har for Finmarken — hvor alle strandlinjeforhold ligger saa 
oversigtlige — skilt ut flere heiere nivaaer I e, 2, y, delvis 0, over det 
utprægede le. Ved strandlinjernes utbredelse længere og længere indover 
fjordene har V. TANNER ogsaa forsokt at finde braerandens stilling under hver 
enkelt strandlinjes tid og har fulgt en tilbakerykning fra en breerandstilling , 
hvor bare nordostdelen av Varanger-balveen var friland, med strandlinje 
Ia, og tilbake til Finmark-fjordenes bund omtrent ved I y (1907, 103, 104, 
tafl. 6). Jeg tviler meget paa at man i fjordlandskapet længere syd v 
kunne følge en saadan tilbakerykning av fjordbræerne, og jeg har det be- 
stemte indtryk fra mine gamle maalinger fra Stad-amterne i 80-aarene — 
som bekræftes ved Ko_pERups mange opgaver fra Bergensfeltet — at der 
