1913. No. 2. FRA ISTIDERNE. 139 
vatn, Lygna—Rossfjord, Sirdal—Flekkefjord. I form er avbeiningen 
analog med moræneryggernes ombeining mot kystryggerne i Lister og 
Jærens kvartær, fra baltisk istid, men maalestokken er saa væsentlig 
større at dalenes glaciale utformning nødvendigvis maa henlægges til den 
forutgaaende maksimums-istid. 
Det samme maa eiensynlig gælde et tilsvarende topografisk træk i 
Østagder som kystkarterne og amtskartet viser (sml. kart I her). Fra 
Arendal av, hvor det regelmæssige submarine ra trækker sig ind paa land, 
og til Kristianssand har mam utenfor kysten en sammenhængende række 
(7—8) tunger med grundt vand omsluttet av — 100 m., tildels — 50 m. 
kurverne. Disse tunger strækker sig utover mot syd, men deres spisser 
er stadig beiet vestover. Man kan her enten fæste sig ved at de bugter 
med dypere vand som skiller dem derfor viser samme avbøining som 
dalene i Vestagder. Eller man kan lægge vægt paa at tungerne ofte viser 
utbredt sandbund og derfor kanske hellere maa sættes i række med 
morænebankerne, Siregrunden o. s. v. Hvad der er den rigtigste opfatning 
kan være vanskeligt at faa avgjort under vand. Men ihvertfald, enten man 
har hat væsentlig eroderende eller avsættende jøkelstrømmer, saa maa man 
naturlig tyde dette submarine topografiske træk i vort intenst isskurete 
land saa, at jøkelstrømmene her like utenfor kystranden har beiet bestemt 
over i Norske rendes retning i tilslutning til hovedstremmen deri. Og 
dette i selve storistiden (maksim.). Bræstremmene fra det indre maa imid- 
lertid ogsaa i den sidste mega-istid (baltisk) ha fulgt væsentlig samme veier, 
men at kunne skille ut paa havbunden særskilte mærker svarende til Lister 
og Jarens morænerygger kan man neppe vente, skønt det vel er rimeligst 
at henfere sandgrundene hit. I storistiden hadde man her endnu sikkert 
et utpræget erosjonsfelt. Tungerækken fører mot SV frem til henimot det 
fer skildrede blokkebelte. 
A. Dar har (Naturen 1907 og 08) behandlet »Et træk ved Serlandets 
hydrografi« dalstrekene parallelt med kysten i Ostagder — og »Isbe- 
veegelsen og den norske rende«. Han skildrer dalstrekenes forhold til 
lagenes foldningsakser, men slutter uten egentlig resultat: »hvilken sam- 
menhæng der her er kan jeg ikke nu avgere, om der i det hele er nogen«. 
I den sidste avhandling heter det at »det er de fremmede bergarter som 
har fert til antakelsen av den vestgaaende isstrem i den Norske rende 
— — men herunder synes man at ha glemt det vigtigste og usvikeligste 
tegn paa isdækkets bevægelse, nemlig skuringsstripernes retning. Hadde 
der vaeret nogen isbevaegelse utover Skagerak langs kysten, saa maatte 
den ha git sig tilkende ved disse. — — Men de gaar baade utenfor og 
indenfor raet lodret paa kysten. — — Det kan tænkes at skuringsstriperne 
