146 ANDR. M. HANSEN. M.-N. Kl. 
tydelig præg av at den bræstrøm som har fortsat ut fra Hiteresundet, har 
skuret indpaa og dannet den bratte vaegg — under press fra Skagerak- 
jøkelen indenfor — og at det.er brævandet mellem jekel og bergvægg 
som under voldsomt trykk har dreiet ut jaettegryterne. Havet gaar til med 
+ 70—152 m. umiddelbart under bergvæggen — ikke spor av strandflate. 
At den energiske brastrem som samtidig maa ha kommet frem gennem 
Siras trange mundingskleft, har drevet denne jøkelstrøm østenfra ut, at de 
mellem sig har dannet Siregrunden som et slags midtmoræne mot den store 
Skagerakstrøm, og at der mellem Aaensire og Jøsingfjorden ogsaa kan 
være et mindre eroderet parti med skær og vistnok ogsaa moræneavsæt- 
ning, er forstaaelig nok. Men dette viser ikke nogen strandflate ved sletten 
om Sogndals kirke 4 km. indenfor den jevnheie kyst-bergvægg. 
At Jæren, den lave kystbrem, ikke skal tilhøre strandflaten, som jeg 
hævdet 1894, er vel særlig egnet til at vække motstand. Det fremgaar 
dog — som jeg viste — av det at landplatens heide i virkelighet falder 
jevnt efter topheiderne. Dette viser ogsaa F. Nansens profil (nr. 37), og 
likesaa de forskellige geologiske profiler over Sydjæren, av T. Danrr (se 
GRIMNES N. G. U. 52, 4), A. Grimnes (Tre parallele profiler over søndre 
Jæren, s. 8), K. BjerLykke (N. G. U. 48, s. 50) — naar det mærkes at »Hei- 
jaren« har fast fjeld i overflaten. Strandflaten maa opfattes som en 
genetisk enhet, og man maa ikke henføre dit en flat kystbrem bygget op 
av los kvartær paa det jevnt skraa fald av landplaten. 
Derimot skal jeg gerne medgi at den nordligste del av Jaeren, vest 
for Gandfjord, tilhører strandflaten, som øerne nordenfor. Det er sandsynlig 
at F. NANSEN gengir strandflatens omfang her rigtig paa sit kart (Pl. XI a) 
— om ikke i sin tekst. Men her er vi allerede kommet til Vestlandets fjord- 
system, og strandflatens optræden er ventelig efter min teori for dens 
dannelse. 
Den forklaring jeg har git (1894) er, at strandflaten er en strandlinje- 
dannelse i likhet med de fra de sidste istider, I «—e og Il, men fra en 
meget langvarigere og mægtigere ældre istid. At den tilhører kvartaertiden, 
kan man slutte av at den er utarbeidet i en allerede fuldt utviklet skaer- 
gaard — som er en utvilsom glacial erosjonsform. At den som de yngre 
strandseter i fast fjeld i tidligere glacierede land maa være dannet under 
arktiske forhold, ikke i mild interglacialtid, synes ogsaa givet. Strandflatens 
utbredelse — det at den mangler fuldstændig inde i fjordene, men fins i 
skærgaarden mellem fjordmundingerne fra Boknfjord til Finmarkens grænse, 
gør det videre indlysende at fjordene maa ha været bræfyldte under dens 
dannelse — nogen maate at forklare den skarpe avgrænsning ved fjord- 
mundingerne (se f. eks. J. Vocrs kart over strandflaten i S. Helgeland 
