1913. No. 2. FRA ISTIDERNE. 147 
s. 36) kan ikke paavises ved nogen anden teori for selve utarbeidelsen. Fjord- 
rækkens faste skaalform med regelmæssig maksimumsdybde mellem mun- 
ding og midt kræver i og for sig antakelsen av en langvarig og konstant 
periode med temmelig uforandret storbræ og — efter isostaseteorien — 
ogsaa temmelig uforandret strandlinje. Det blir da til denne fjordperiode 
strandflatens utarbeidelse maa henføres, i den skærgaard som var utarbeidet 
under en forutgaaende større brautbredelse, selve maksimumsistiden, 
Saxonian. Fjordperioden sluttet sig til denne som indsjeperioden, med de 
senglaciale strandlinjer I(«—)e, slutter sig til den baltiske istid med bræ- 
randen søndenom Østersjøen, Mecklenburgian. 
Efter denne forklaring blir det ikke mere noget mærkelig i at strand- 
flaten ikke er kommet til utdannelse rundt Sørlandet. For det er paa 
forhaand rimelig at anta at ogsaa den store submarine fjord Norske rende var 
bræfyldt. Antar man at Skagerak-jøkelen ikke naadde længere end ut forbi 
Jærens rev eller ihvertfald skyter ut fra land her, saa vil Jærens nordspiss 
allerede bli fri strand, tilgængelig for de strandflatedannende kræfter. Og 
det blir ikke mere »ytterst urimelig at forutsætte at strandflaten pludselig 
ophører sendenfor« — ingen kan ihvertfald bestride at dens almindelige præg 
er blit væk. Strandflatens ophør, at der mangler et indhak i landplatens 
almindelige fald utarbeidet i strandlinjen av den størrelsesorden som allerede 
er utpræget paa Karmøen og Bøml, fortæller os altsaa indirekte om Sør- 
landets bræforhold under denne langvarige avslutningsperiode under den 
store istid, fjordperioden. 
F. NANSEN opfører (s. 121) 5 forskellige aarsaker som kan ha bevirket 
at strandflaten er saa imperfect østenfor Lindesnes: 1) Kysten er forholdsvis 
litet indskaaret av fjorde og frembyr derfor færre angrepspunkter i strand- 
linjen — men i fjordene selv finder vi jo ikke strandflaten nogensteds, og 
strandlinjens længde kan bli like stor ved mange smaa bugtninger som 
ved faa store. Her er ingen væsentlig forskel. 2) Den marine denudasjon 
har været liten ved det lukkede Skagerak og selv ved Nordsjøen mot 
længere nord ved det aapne hav. Saa væsentlig forskel i belgeheide og 
i kyststremmens styrke, at man ved Skagerak kun skulde faa en knap 
paaviselig og ihvertfald meget avbrutt strandflate mot en milebred norden- 
for, er ikke at iaktta. Tilbake blir de to følgende momenter som avhænger 
av det tidligere brædække: 3) Indlandsisen kan ha dækket kysten gennem 
længere tid, og 4) Skagerakjøkelen kan ha skaaret væk en allerede utar- 
beidet strandflate. Begge aarsaker er tænkelige og tilstrækkelig effektive 
til at forklare strandflatens fravær. Men da vi, som nævnt av A. Dar, 
ikke finder nogen skuringsmærker parallel kysten, kan 4) neppe antas. Til- 
bake blir 3), som er identisk med min forklaring, at Skagerak var bræfyldt, 
