l.Ti 



giftiga alkaloiden hos darrcpet alstras af den där hcfuitliga svampen, 

 i sj^nnerJiet som man eljest inom gräsens familj endast sällan i)å- 

 träffar några giftiga ämnen. 



Att konstatera om svampen var iipphof till giftet hos Loliiim visade 

 sig vara förenadt med vissa svårigheter, ty alla försök att renodla svam- 

 pen ur LoUuin-frön misslyckades. Emellertid hade Guerin och Freeman 

 påvisat, att svampfria Lo/zum-frukter kunna påträffas. I vissa trakter upp- 

 träda dessa mycket sällan (Prag, Strassburg), i andra relativt rikligt 

 (Cambridge, Uppsala . Vid Cambridge skattades de svampfria Loliumfruk- 

 terna af Freeman till 20 procent. På material från Strassburgs botani- 

 ska trädgård fann förf. först efter att ha snittat genom 578 frukter tvenne 

 svampfria sådana. Ett af dessa korn gaf upphof till en ny planta, hvars 

 alla frukter befunnos vara svampfria. Dennas afkomlingar liksom äfven 

 afkomlingar af svampfria frön från Cambridge visade sig under 4 gene- 

 rationer allt fortfarande fria från svampen. Genom jämförande kemisk 

 undersökning af extrakt på svampförande och svampfria korn lyckades 

 förf. nu fastställa, att den giftiga alkaloiden saknas i de svampfria fröna. 

 Därigenom är således bcvisadt, att de giftiga egenskaperna hos fruk- 

 terna af Lolium temulentum härröra från den där befintliga 

 svampen. 



De svampfria fröna skilja sig till det yttre icke frän de svampförande 

 lika litet som man finner någon yttre olikhet mellan svampförande och 

 svampfria Lo//zjm-plantor. Bägge slagen sätta lika riklig frukt. Påvisan- 

 det af svampen såsom upphof till giftet är icke utan en viss praktiskt betydelse. 

 Man har nämligen funnit svamiihyfer äfven i frukter af Lolium linicola, 

 italiciim och percnuc. ehuru ej i)å långt när så konstant som hos Lolium 

 Icnnilcnlum. Af dessa äro som bekant Lolium ilalicum och pcrcnne vik- 

 tiga fodergräs. Äfven om svampen hos dessa ej skulle vara samma art 

 som hos Lolium temulentum — hvilket Nestler nyligen betviflat — 

 föreligger dock möjligheten att äfven dessa Lo//zzm-arter kunna blifva 

 skadliga, i synnerhet om svampen så småningom finge större utbredning 

 än som nu är fallet. Hos Lolium perennc har Xestler upi)skattat de 

 af svamp angripna kornen till 25 procent. 



T. \'estcr(/irii. 



Harald Lindberg: Finlands Hippuris-former. Meddel. af Soc. pro 

 Fauna et Flora Fennica, h. 30. Helsingfors 1900. 



I en grund hafsvik (Ingå, Nyland) förekommo Hippuris vulgaris och 

 Hippuris vuUj. f. maritima växande jiå samma ställe. Däraf synes framgå, 

 att den senare ej kan anses blott som en ståndortsform af den förra i 

 likhet med den blott på förekomsten i rinnande vatten beroende lokal- 

 formen fluviatilis. Detta antagande bestyrkes äfven af att formerna äga 

 olika geografisk utbredning, i det H. maritima är inskränkt till de nord- 

 ligaste delarna af Europa, Asien och Amerika. I Sverige är H. maritima 

 känd endast från östra kusten, sydligast i Östergötland. Orsaken till att 

 H. maritima eller, som den med sitt äldsta namn rättare bör heta, Hip- 

 puris tetraphiflla L. fil. (1781) blifvit oriktigt uppfattad, torde vara att 



