18(3 



med krvsofansyran i Xanthoria-hälen. På de flesta växplatser med 

 normal belysning är den gul (flavus) med hvit undersida. På starkt 

 solexponerade lokaler, särskildt kala strandklippor, blir den brand- 

 gul (aurantiacus eller fulvescens), med de uppstigande bålflikar- 

 nas undersida gulfärgad, men på mycket starkt skuggade lokaler, 

 t. ex. på stammar af lummiga alléträd, undersidan af grenar o. s. v., 

 försvinner den gula färgen och öfvergår till gröngul (virescenti- 

 flavus) och slutligen till blågrå (lividus). Att dessa färgskiftningar 

 betingas af förändringar i krysofansyrehalten är lätt att genom 

 KOH konstatera. Den brandgula och gula bålen färgas med detta 

 reagens mörkt blodröd, då däremot den gröngrå endast blir ljusröd 

 och den rent blågrå förblir ofärgad. Emellertid ha dessa färgför- 

 ändringar ansetts vara af taxinomisk natur, och den starkast fär- 

 gade formen upptages vanligen som v. aureola (Ach.), den mest af- 

 färgade under namnet v. livida Df: Not. Ett praktfullt exempel 

 på denna krysofansyrehaltens relation till bålens exposition har jag 

 från södra Frankrike ej långt från Montpellier (192f02). I gariguen 

 hade ett exemplar af Rosmarinus officinalis varit utsatt för en verk- 

 lig invasion af Xanthoria parietina, som i större och mindre individ 

 smög sig rundt grenarna. I den intensiva belysning, för hvilken 

 bålen var utsatt på ofvansidan af dessa, hade den antagit en vac- 

 kert brandgul färg, var. aureola (Ach.). Samma individ öfvergingo 

 mot grenarnas flanker till rent gul färg (hufvudformen), som på 

 undersidan, där margines träffade hvarandra, hade förändrats till 

 blågrön. var. livida De Not. Liknande fall äro lätta att upp- 

 spåra äfven under mindre soliga luftstreck. Redan Meyer^ af- 

 målar synnerligen vackert en sådan »Parmelia parietina auf einem 

 Schwarzdornzweige ( Prunus spinosa), dessen untere Seite von der 

 Sonne ab gegen die feuchte Erde gewandt war, weshalb die Korti- 



kalschicht hier nicht zu ihrer normalen gelben Farbe gelangte. 



Nach einem bey Göttingen gesammelten Exemplare.» 



Ett annat exempel möter hos Phgscia ciliaris (L.) DC. Skuggfor- 

 mer äro (i torrt tillstånd) gråhvita; i öppet läge, särskildt på strand- 

 klippor, växande individer äro mättadt svartbruna (beskrifna som 

 inelanosticta Ach., nuda Stenh., stellata Fr., scopulorum E. Nyl. 

 och saxicola Nyl.). Lättast att se dessa formers beroende af be- 

 lysningen är på täta tufvor af melanosticta: man får alla öfvergån- 

 gar mellan de mörkfärgade yttre båltlikarna och de innersta, som 

 äro gråhvita. 



' Entwickelung der Flechten, p. 3.39. Tafel 2. 



