156 



att beskrifva, och hvars bildningsafvikelser antagligen hafva med 

 fasciations-egenskapen att göra. Det är ett starkt förgrenadt jätte- 

 exemplar med skott i torrt tillstånd af ända till 24 cm. längd, som 

 jag i slutet af 1880-talet iakttog på stammen af en Popiilus tremula 

 i björkbacke, Klockarhyttan, Lerbäcks socken, Närke. Den tillhör 

 troligen en annan serie inom fraxinea än ampliata. Assimilations- 

 lameller saknas. Trots det att skotten nått en sådan längd, hade 

 de ännu i sin form den lansettlika grundtypen. Midtdelen från 

 hvilken proximaldelen mera jämnt afsmalnar mot basen, kan bli ända 

 till 4 cm. bred. Distaldelen är mycket oregelbundet utvecklad. 

 Ibland visar det ampliata-arh\d utbildning, vanligen orsakad däraf, 

 att skottspetsen skadats, eller att ett af de stora missbildade apo- 

 thecierna, om hvilka sedermera skall talas, liksom hämmat längd- 

 tillväxten. Ibland och oftast upplöser det sig efter ett långsamt 

 afsmalnande från centralpartiet räknadt hastigt från en relativt bred 

 bas i smala jämnbreda flagellskott, som ännu 3 cm. nedom spetsen 

 kunna hålla endast 1 — 2 mm. i bredd. Hvad som kanske faller 

 mest i ögonen är den kraftiga och egendomligt förlöpande nervatu- 

 ren. Själfva margo består af en särskildt mot ofvansidan fram- 

 springande kraftig nerv eller komplex af sådana. På skottets ena 

 sida gå nerverna som vanligt i hufvudsak i skottets längdutsträck- 

 ning, på andra sidan få de ett alldeles afvikande, mycket egendom- 

 ligt förlopp. Hufvudriktningen går tvärsöfver skottet, så att mar- 

 ginalnerverna komma i direkt kommunikation med hvarandra. 

 Nerverna äro emellertid så greniga och här liksom på skottet i sin 

 helhet så upphöjda öfver dess yta, att denna förefaller oregelbundet 

 retikulerad. Taflan IV. 



Nerverna hos /^a/??rt///?a-skottet tolkas, som nyss antyddes, af 

 ScHWENDENER som bildningar af märgen. Han stöder sig härvid 

 på följande skäl 1. c. p. 156: »Die im Vorhergehenden ausgespro- 

 chene Ansicht, dass die Vorsprunge dei' Rindenschicht nach innen 

 als solide Markstränge zu betrachten seien, stiitzt sich auf folgende 

 Thatsachen. Der Innenrand der Rinde springt nicht selten so 

 plötzlich und weit in das lockere Markgewebe vor, dass die Vor- 

 aussetzung eines ungleichmässigen Wachsthums bei einer solchen 

 Dickenzunahme ungeniigend erscheint. Zuweilen beobachtet man 

 auch Fortsätze, welche der Rinde im Querschnitt mit verschmäler- 

 ter Basis aufsitzen, in selteneren Fallen sogar Stränge, welche voll- 

 kommen isoliert zwischen beiden Rindenlamellen liegen, etwas 

 höher öder tiefer sich aber ebenfalls an die eine öder andere an- 



