165 



exemplar, som uppväxt ur soredier. är den första skottformen att 

 anse som en Jugendtorm. den andra som en Folgeform. Till Bit- 

 TERS distinktion är endast att lägga, att ofvansidan af de vegetativa 

 bålflikarna är plan och ljust blågrå. hos de soralbärande konvex 

 och mörkt smutsgrå. — Följande iterslag i skottföljden har jag 

 konstaterat: 



1. Närke. Lerbäck, Klockarhyttan. björk i granskog. Leg. R. 

 Sernander 19V02. — Individet var tydligen gammalt och döende. 

 En del hjälmsoraler hade afslutat soredieproduktionen och voro i 

 det närmaste tömda. Pä bålens of\'ansida funnos talrika partier, 

 där kortikalskiktet var svartfargadt: särskildt hade taket till flera 

 soraler förändrats pä detta sätt. En 0.":> mm. bred bålflik fortsat- 

 tes af ett rikt förgrenadt lifskraftigl: ungskottskomplex. Tafl. V, Fig. 3. 



2. Närke. Lerbäck. Klockarh^-ttan. tämhgen fristående björk i 

 björkbacke. Leg. R. Sernander 19|03. — Ett litet skottparti 

 med nägra soraler hade tydligen försvagats genom en mycket riklig 

 produktion af apothecier. Som hos föregående fortsatte en smal 

 bålflik utan vidare i ett kraftigt ungskottskomplex. Tafl. V. Fig. 4. 



Som knoppvariationer, men icke som verkliga vegetativa ata- 

 vistiska mutationer uppfattar De Vries som nämndt medelrasernas. 

 de ständigt omslående varieteternas atavism. vare sig denna tar ut- 

 tryck i uppträdandet af hela skott, som öfverensstämma med huf- 

 vudarten. eller genom sektorial variation. 



Efter denna uppfattning hafva \i sålunda att som knoppvariatio- 

 ner räkna de med hufvudformen öf\erensstämmande skotten i de 

 fascierade formernas skottsystem, t. ex. de normalcylindriska späda 

 skotten hos de fascierade .A/ec/orja-formerna o. s. v. 



En särskild ställning komma C/arfonm-depigmentationerna att in- 

 taga. Som redan i kapitlet om depigmentationerna som retro- 

 gressiva mutationer framskymtat, kunna på samma podetium före- 

 komma apothecier med såväl fargadt som ofårgadt hymenium. dels 

 i samma apothecium \'issa partier af h^Tiieniet vara färgade, andra 

 icke. Analogien med de strimmiga bladen och blommorna hos 

 fanerogamerna är ganska påfallande. Nu äro meningarna om deras 

 natur tämligen delade, men Hugo De Vries' åsikt om att hybridi- 

 sation ingalunda behöfver ligga till grund för deras uppkomst, utan 

 att i flera fall verkliga mutationer hörande till de ständigt omslå- 

 ende varieteterna föreligga, är ytterst plausibel och står i full sam- 

 klang med de omfattande undersökningar, som Louis Vilmorix äg- 

 nat de strimmiga blommornas uppkomst. Vii.morin utgår, som De 



