322 



eller genom lokala klimatförändringar o. s. v. De nybildade arterna 

 blifva så begränsade inom hvart och ett af de mindre, af dem be- 

 bodda områdena, d. v. s. de äro endemiska. Och när deras respek- 

 tive utbredningsområden utesluta hvarandra, plägar man äfven kalla 

 dem vikarierande arter. 



Men när det gäller växter med ytterst ringa utbredning blir ende- 

 mismen med hittills rådande teorier om anpassning och selektion 

 såsom artbildande faktorer betydligt mera svårförklarlig. Ty skulle 

 dessa växter verkligen vara anpassade för yttre förhållanden, som 

 endast verkade inom så snäfva gränser som dessa endemiska arter 

 förekomma inom? Detta vore i många fall helt enkelt otänkbart. 

 iSIan kunde då kanske ofta få en antaglig förklaring i själfva växt- 

 områdets och florans utvecklingshistoria, i det att de yttre lefnads- 

 förhållandena för en ursprungligen mj^cket utbredd art under jor- 

 dens vidare utveckling blott bibehållit sig oförändrade inom en mycket 

 inskränkt areal och härigenom har växtens utbredningsområde, i 

 forna tider kanske vidsträckt, nu inskränkts till en obetydlighet. 

 En sådan växt är då ett exempel på en s. k. reliktendemism. Otvif- 

 velaktigt får på detta sätt många växtarters isolerade förekomst sin 

 naturliga förklaring i florområdets forna utvecklingshistoria. Men 

 härmed är naturligen ej all endemism förklarad. I många fall är 

 en sådan fordomtima, på grund af förändrade klimatiska eller andra 

 förhållanden vidsträcktare utbredning med säkerhet icke påvisad 

 eller ens tänkbar. Så är t. ex. endemism säkert iakttagen inom 

 många tropiska florområden, där otvifvelaktigt inga klimatväxlingar 

 eller andra förändringar inom ofantliga tidrymder ägt rum. Hur skall 

 nu endemismen få sin förklaring där? 



Det är ett bidrag till besvarandet af dessa frågor som direk- 

 tören för den botaniska trädgården i Peradeniya Dr. Willis lämnat 

 genom sina undersökningar öfver vegetationen å berget Ritigala på 

 Ceylon och hvilka oflentliggjorts i ofvan citerade publikationer. 



Ceylons flora utmärker sig i sin helhet betraktad för en mycket 

 stor procent endemiska arter, nämligen nära 30 % eller omkr. 800 

 på 3,000 arter. ^ Detta kan icke gärna tillskrifvas en ofullständig kän- 

 nedom om vegetationen, ty så pass floristiskt utforskad i sina huf- 

 vuddrag är dock icke blott Ceylon utan äfven grannområdena 

 (Sydindien och malajiska arkepilagen), att denna endemism icke kan 

 tillskrifvas bristande kännedom om arternas verkliga utbred ning i öfrigt. 



' Se Trimen, On the Flora of Ceylon, Journal of Botany, vol. 24 (London 1 

 sid. 328! 



