328 



allt inom de bägge stora oceanområdena (det atlantiska och det 

 indisk-pacilika) visa stor öfverensstämmelse med hvarandra alldeles 

 oberoende af de floristiska växlingar de olika inlandsvegetationerna 

 än må visa. Mangrovevegetationen t. ex. i Indiska — Stilla Oceanen är 

 ju så godt som likartad inom hela detta väldiga område och några 

 endemiska mangrover äro ju icke kända. Att detta till öfvervägande 

 del får tillskrifvas just strandflorornas gynnsammare spridningsmöj- 

 ligheter äfven långa hafsvidder Hder väl intet tvifvel. 



Man kan således vänta sig, att inom växtgrupper, som antagas 

 gifva upphof till nya arter, vi skola inom ett visst område finna 

 sådana företrädesvis bland sådana familjer och släkten, som äga 

 svåra spridningsmöjligheter, mindre däremot bland de andra, som 

 lätt kunna transporteras af vind eller fåglar. Om detta är riktigt, är 

 det också antagligt, alt endemism skall vara vanligare inom sådana 

 grupper eller släkten, som äro sällsynta och begränsade till små 

 utbredningsområden äfven på andra håll. Detta är också fallet. 

 Så hafva t. ex. tvenne sällsynta Peperomia-nrier bägge endemiska 

 varieteter eller elementararter på Ritigalas topp, medan däremot två 

 andra mycket vanliga Peperoinia-arler icke hafva sådana. Men äfven 

 en annan sak är anmärkningsvärd och pekar i samma riktning. De 

 endemiska formerna på Ritigala höra just till sådana familjer, som upp- 

 visa det största antalet endemister äfven på andra håll på Ceylon. 



Då nu alla Ritigalas arter måste hafva inkommit och transpor- 

 terats från de omkringliggande höjderna med spridningsagentier af 

 just samma slag, som verka ännu i denna dag, och Ritigalas ende- 

 miska arter icke finnas annorstädes och vidare icke heller några 

 nivåförändringar eller klimatväxlingar hafva ägt rum, som kunna 

 antagas hafva splittrat förut mera utbredda arter, så måste alltså 

 dessa endemiska former antagas hafva uppstått på Ritigala och orsaken 

 till deras endemism ligger i deras stora svårighet att blifva spridda. 



Om det således är uppenbart, att floran på Ritigala har invandrat 

 dit på ett sätt, som verkar än i denna dag och alltså också de 

 endemiska arterna uppstått där och icke annorstädes, så frågas: i 

 enlighet med hvilka artbildningsteorier måste detta tänkas hafva 

 skett? Man har då egentligen endast att välja mellan teorien om 

 naturligt urval ur ett ofantligt antal oändligt små variationer eller 

 ock mutationsteorien. 



När det nu gäller att förklara en arts uppkomst, måste med an- 

 tagandet af den första teorien om urval hvarje enstaka artkaraktär 

 hafva: 



