830 



Foder korthårigt. 



Foderblad alla likstora, den öfre fli- 

 ken icke större än de fyra andra. 



Foder långhårigt. 



Foderblad olikstora, bestående af en 

 öfre stor och fNra smärre foder- 

 flikar. 



För öfrigt äro arterna ganska lika. Nu frågas : äro de yttre för- 

 hållandena på Ritigala sådana, att man verkligen kan tro, att en 

 Co/eus-art med likstora foderflikar och blommorna skenbart i klasar 

 skulle vara bättre utrustad i »kampen för tillvaron» därstädes än 

 en art med olikstora foderflikar och kransställda blommor? Samma 

 fråga kan uppställas om alla de andra karaktärerna och svaret kan 

 icke gärna bli annat än nekande. Slutligen, hur skulle en gradvis, 

 steg för steg gående utveckling ens kunna tänkas mellan dessa 

 bägge typer af blomställningar? Och kan man verkligen tro, att 

 konkurrensen mellan dessa arter på toppen af Ritigala skulle vara 

 så stark, då faktiskt båda två där förekomma ytterst sparsamt, en- 

 dast i enstaka exemplar? Och vidare förekomma ju bägge arterna 

 där, såväl C. elongalns som äfven C. barbatiis, från hvilken den 

 förra måste anses härstamma. Vore nu verkligen kampen för till- 

 varon mellan dem så hård, så skulle ju, om den enas karaktär här- 

 vidlag vore gynnsammare, man väl icke vänta, att den andra arten 

 också funnes där? Men, då nu så är fallet, synes detta antyda, 

 att någon »kamp» dem emellan icke äger rum och att således C. 

 elongatiis' karaktärer icke kunna anses hafva uppstått genom något 

 konkurrensurval bland talrika, små variationer. 



Vi kunna vidare icke gärna antaga, att C. barbatiis och C. elon- 

 gatiis utvecklats från en gemensam, nu utdöd stamform, ty i så 

 fall skulle ju detta ha skett på Ritigala och hvarför skulle då en- 

 dast C. barbatus ha spridt sig så vidt omkring både på Ceylon och 

 i Sydindien, men däremot C. elongatiis förblifvit kvar? 



Huru vi än resonera, måste vi således till slut liksom drifvas 

 till det resultatet, att C. elongatus' utpräglade karaktärer icke kunna 

 tänkas hafva uppstått genom någon stegring af småvariationer, gyn- 

 nade i kampen för tillvaron, utan de måste hafva uppstått genom 

 diskontinuerlig variation d. v. s. mutation. 



Samma resonemang kan nu föras om nästan alla de andra 800 

 ceylanska endemiska arterna och till sist måste framhållas: om 

 verkligen de karaktärer, som utmärka de olika endemiska arterna, 

 vore värdefulla för dem, värdefullare än stamarternas, hvarför äro 

 då endemisterna i allmänhet så sparsamma? Man skulle ju annars 

 i stället vänta, att de skulle vara allmänna, om karaktärerna 



