346 



och icke enda var i frukt. Större delen förstördes för öfrigt vid en 

 följande stormflod. M. anser, att alla dessa plantor med en storm- 

 tlod spridts »fra det nierliggende Rersö eller Musholm og besaaet 

 Kysten». Han företog också försök angående tlytförmågan hos 

 torra och fuktiga frukter af strandbetan och fann att de förra 

 »to Dage efter, at jeg havde lagt en del F^rugter i Vand, sank 

 de dog npesten alle til Bunds, da jeg rystede Flasken». Våta frukter 

 sjönko i regel efter c:a 18 timmar, några höllo sig dock flytande 

 i öfver två dygn. Om man har rätt att generalisera dessa försök 

 till alla mogenhetsgrader och alla salthalter i vattnet är kanske 

 osäkert. 



Det synes mig ytterst sannolikt att Beta maritima spridts från 

 sitt centrum kring Stora häll under särskildt gynnsamma förhållan- 

 den dels mot norr till öarna vid Jyllands nordspets, dels till Kullen, 

 Skelderviken och Göteborgstrakten. Ett omsorgsfullt eftersökande 

 på Hallandsashalföns blockstränder och framför allt på Hallands 

 Väderö och kringliggande skär skulle möjligen låta oss lära känna 

 flera lokaler för dennaart, som har sin egentliga utbredning utmed 

 Europas sydligare kuster, ända bort till Kaspiska hafvet och In- 

 diska oceanen. 



Tillägg. Dagen innan ofvanstående skulle gå i präss, erhöll 

 jag från docenten H. Si.mmoxs i Lund meddelande, att äfven han 

 sommaren 1907 anträffat Beta maritima vid Mölle, att arten 1906 

 af E. Broddesox funnits vid Skelderviken, dock säkert icke vid 

 Engelholms hamn», att i Lunds universitets botaniska instituts her- 

 barium tinnes *ett ungt, sterilt exemplar från Hallands Väderö, 

 laget af L. Holmström». 



De ej få iakttagelser, som nu föreligga, synas göra det sannolikt 

 att 1905 hafsströmmarna varit särdeles ägnade alt förmedla frö- 

 spridning från Bälten mot NO till den svenska västkusten. Någon 

 granskning af de hydrografiska och meteorologiska förhållandena 

 under denna tidsperiod har jag emellertid ej medhunnit. 



