6 R. GORDING. M.-N. Kl. 



hiatus liggende cellular iilvidiiing. Den sirlstc kan være meget stor, saa 

 den endog skyter sig frem mot fronlalhiil« n som en bulla frontalis, dannet 

 av en (fig. 7) eller flere (fig. 8) sammensmeltede frontalceller. 



Av særlig interesse er de tilfælde inden gruppen, hvor forbindelsen 

 mellem hiatus og frontalhulen kommer istand gjennem en kanal. 



Ditiius iiasofroiitdlis er som bekjendt en benævnelse, som inden rhino- 

 logien ikke alene betegner forbindelseskanalen mellem infundibulum og 

 pandehule, men ogsaa i sin almindelighet benyttes om den øverste del av 

 selve infundibularspalten, saasandt den naar helt op til ostiet. Der ligger 

 i det hele tat ingen bestemt anatomisk konstruktion til grund for den saa 

 almindelig benyttede benævnelse. At saa er tilfældet, synes let forstaaelig, 

 naar man vil forsøke paa at faa rede paa disse forhold. Tiltrods for at 

 den anatomiske bygning av ostium frontale og dets omgivelser er av den 

 største interesse, beskriver anatomerne de forskjellige kommunikationsmodi 

 mellem pandehule og næsekavitet litet indgaaende og ikke altid i overens- 

 stemmelse med hinanden. Gray, Rauber, Henle, Merkel og Piersol 

 nøier sig med kun at omtale selve frontalostiet og nævner i det hele tat 

 ikke nasofrontalkanalen. Selv ikke Zugkerkandl beskjæftiger sig nærmere 

 med den, men lokaliserer frontalostiets utmunding alene til den øverste del 

 av infundibulum. Av rhinologer betegner Chiari duet. nasofrontalis kun som 

 en »kommunikation«, medens Schech derimot karakteriserer den som en 

 benet gang av 10 — 12 mm. s længde. De eneste forfattere, der leverer 

 utforlig beskrivelse av disse saa interessante forhold, er Hartmann og 

 Hajek. 



Den førstnævnte skjelner mellem de frontalhuler, som strækker sig 

 dypt ned like til forreste fæste av midtre muslingeben uten ductus naso- 

 frontalis og uten frontalceller, og de pandehuler, som ligger hoit, og hvis 

 nederste del er omgit av ethmoidalceller, hvis cellevægge det er, der op- 

 bygger nasofrontalkanalen. Denne sin opfatning, som han fremholdt alle- 

 rede i 1892, har han senere yderligere fremhævet i sit kjendte plancheverk 

 »Atlas der Anatomie der Stirnhöhle< . I motsætning til det resultat, Hart- 

 mann er kommet til: uten frontalceller ingen nasofr on tal kanal, 

 staar Hajeks undersøkeiser. Denne forfatter, som hævder, at kanalens 

 opbygning ikke i første række er avhængig av frontalcellerne, skriver 

 angaaende disse forhold: »Das, was man als Ductus nasofrontalis bezeich- 

 net, ist ein sehr variables Gebilde. Von einem wirklichen Ductus kann 

 nur dann die Rede sein, wenn ein Kanal von einer gewissen Länge 

 zwischen dem Ostium frontale in der Stirnhöhle und dem Ostium frontale 

 in der vordem Partie des Infundibulum vorliegt. Ein Ductus nasofrontalis 

 kommt dadurch zu Stande, dass das Infundibulum statt sich vorne zu 



