14 R, GORDING. M.-N. Kl. 



modus, hvorefter pandehulens iitvikliii;,^ er foregaat. Kn gjennemgaaelse 

 av de teorier, som i denne forbindelse har været fremført fra de forskjellige 

 undersøkeiser (Steiner, v. Mihalcovicz, Mourex m. fl.), vil her føre for 

 langt. Den vil ogsaa være av mindre interesse, efter at Killian gjennem 

 sine grundlæggende arbeider har git en i topografisk henseende klar frem- 

 stilling av pandehulens utviklingsmodi. Den vordende pandehules frem- 

 trængen forcgaar efter denne forfatter altid fra et bestemt avsnit av den 

 laterale næsevæg, nemlig fra den iste hovedfures opadstigende gren, fra 

 dens ramus ascendens, enten efter den saakaldte »direkte modus^', ved 

 at selve recessen skyter sig frem mot frontalbenets spongiosa, eller efter 

 den »indirekte modus«. Denne sidste utviklingsmaate fremkommer derved, 

 at en av de 3 furer, som Killian har paavist paa recessens laterale væg 

 og betegnet som »Sulci frontales», trænger sig frem mot pandebenet og 

 danner den senere frontalhule. De to forskjellige utviklingsmaater, som 

 her i al kortliet er antydet, blir av stor betydning for frontalostiets topo- 

 grafi. Fremkommen gjennem direkte modus staar pandehulen nemlig i 

 umiddelbar forbindelse med midtre næsegang, medens den utviklet efter 

 indirekte modus kan ha sit ostium placeret ikke alene foran hiatus, men 

 ogsaa i selve infundibularspalten. 



Efter Killian er alle frontalhuler, som staar i direkte forbindelse med 

 hiatus, altsaa av mine præparater hele den iste gruppe, utviklet efter 

 indirekte modus. For den 2den gruppes vedkommende kan pande- 

 hulens utvikling av og til ogsaa føres tilbake til den indirekte utviklings- 

 maate, naar synerchier i infundibularspaltens øverste del avskjærer frontal- 

 furen fra hiatus. Hos de fleste av disse tilfælde, hvor frontalhulen aapner 

 sig foran denne, er imidlertid avstanden fra spalten til concha med. fæstet 

 saavidt stor, at det sandsynligvis er frontalrecessen i sin helhet, der har 

 trængt sig opover mellem pandebenets lameller, og som har etableret den 

 brede kommunikation ned til midtre næsegang. Det vil derfor være rimelig 

 at anta, at det er den direkte modus, der hos ialfald den største del av 

 den 2den gruppes præparater ligger til grund for frontalhulens utvikling. 



KiLLiANS fremstilling av disse forhold, som vel nu kan siges at være 

 den almindelig anerkjendte, gaar — som allerede fremhævet — først og 

 fremst ut paa, at frontalhulens fremtrængen altid maa føres tilbake til den 

 iste hovedfures opadstigende gren. I de aller fleste tilfælde synes ogsaa 

 denne forfatters anskuelse at stemme overens med, hvad man finder, sam- 

 tidig som den gir en klarere forstaaelse av frontalhulens utmundingsforhold. 

 Blandt præparaterne er imidlertid fundet to næsehalvdele, som vanskelig 

 lar sig forklare i overensstemmelse med Killians opfatning. 



